Í5 
Egészen mást és igazat mond ez: 
c(sereg a szarka, vendég jön.) 
Nem ís babona, mert a szarka nagyon szemes madár, 
idegent látva hangot ad s az idegen sokszor vendég is. 
cHitvány madár, ki a fészkét rutítja.) 
Madárra cezéloz, embert talál; mert bizony nem is ritka 
szerzet az az ember, a kit hitványsága megront, hogy még 
saját fészkét sem kiméli meg ; megszólja, rutítja. 
Szegény ember házát mondja fészkének, meg ís van a 
hasonlóság: kicsi madár fészke fűszálból készűl, szőrrel, 
tollal van bélelve — bokor ága hajlik reá, elrejti a fészek- 
rabló elől; — kicsi ember fészke a zsupos ház. Hálóhelyén, 
vaczkában tollas derekalj, párna hivogat; ráboruló ákácez 
ágazata védi sok minden bajtól, adja az árnyékot, a melybe 
emberfia visszavágyik, bárhova veti is a sors hatalma — mert 
az a viskó neki édes otthona. 
cRhitka madár a jó asszony.) 
Pedig abba az emberfészekbe az kell, mert a nélkül a 
legszebb ház is csak sívárság lanyája ; és ilyen tanyán sok a 
szégyen, a bánat, a miről aztán már 
c A verebek is csiripolnak.) 
No de legyen elég ebből ennyi; mert ha a tollam neki- 
szilajodik, nehezen vagy sehogy sem keríti annak a sornak a 
végét, a melyet a nép bölcsesége a madárból és természelé- 
ből kiteremtett. 
Bevégzem tehát a sort a szalmafedelű viskók leghívebb 
barátjával, a háznép gyönyörűségével, a füsti fecskével, mely 
istállóba, eresz alá, de még a kürtőbe 15 építkezik ; bizodal- 
mas barátsággal tekint a ház életébe ; szemed láttára költi ki 
