69 
3. A KÁNYA. 
Egyéb neve: vörös kánya, fecskefarkú kánya, villás- 
farkú kánya, kurhejjá, hejő, tikhordó kánya, saskánya. 
(Milvus milvus Cuww.). 
Leirás. Nagyobb a hollónál, hosszabb szárnynyal és farkkal : 
fölszine rozsdavörös sötét szárfoltokkal és szegésekkel ; farka 
nagyon villás. A tojó kevésbbé szines, a fiak még kevésbbé azok. 
Lába galyás, csűdje meztelen, karma elég erős, hegyes ; cső- 
rének "felső kávája kertészkés alakú. Sze mcsillaga ezüstfehér; 
esőre tövén sárga viaszhártya. Merész tekintetű, szép röpülésű 
ragadozó mi idár, mely leginkább a sikság erdeinek legmaga- 
sabb fáira rakja fészkét ; fésze "kalja 2—3 ritkán 4 tojás, zöldes 
fehér földön agyagos foltokkal, irások kal és pontokkal tarkálva. 
Élete módja. Röpülése igen szépen kerengve-lebegő és 
néha nagy magasságba is viszen; de prédáját a földről szedi 
és ekkor közel a föld szinéhez úszva- röpül, hogy prédáját 
közelről érhesse. Felszedi az egerel, a gyikot, a kigyót, a még 
tehetetlen madárporontyot; de különösen ráveti magál a még 
pelyhes csirkére, libára, kacsára, szóval a baromlira. Ezért 
különösen káros. Ezt csak az enyhiti meg, hogy igen gyáva, 
annyira, hogy a jó kolló még el Is veri ; de aztán kotló legye n 
ám, mert a péld; beszéd még 15 csak azt mondja : 
Még a tyúk ís le lapúl, mikor kányát lát. 
Mikor pedig a gyerek rakonezátlankodik, bizony kiszalad 
még a legjobb anya szájából is a szó : 
Vigyen el a kánya ! 
A libalegelő szegény mezitlábosainak ltavaszszal, a mikor 
a zsenge gyepet a pelyhes majorságnak nagy sokasága szinte 
elboritja, nagy réme a kánya és a mikor meglebben a tájon, 
a libaőrző gyerekek bizony neki szaladnak kiáltással, kendő- 
lobogtatással, dobálással ugyancsak riasztják a gonosz ma- 
darat, legtöbbször sikerrel; de néha bizony nem és akkor 
odahaza bizony elkövetkezik a hadd el hadd. — A kánya 
sehol sem gyakori ; de nálunk még jócskán van. Télire tőlünk 
melegebb tájra vonúl, József-nap körül ismét itt terem. 
