7. A VÉRCSE. 
Egyéb neve: vörös vércse, szélverő, széltapogató, 
nyerítő. 
(Cerchneis tinnunculus L.) 
Leiraás. Akkora, mint az előbbi, de karcsúbb, hosszabb 
farkú, farka messze kiáll a szárnya hegyén túl, mely szép 
szürke, végén széles, sötét keresztszalaggal, legvége fehér ; 
háta agyagvörös sölét foltozattal, hasafele világos, sötét szár- 
foltokkal; esőre hirtelen lekonyuló kampóval, tompa foggal, 
tövén a viaszhártya mint a láb is sárga. A tojó farka, sok ke- 
resztcsíkkal, a vége mint a hímé. Fészkelésre legjobban sze- 
reti a romokat, a tornyokat, sziklákat, a Balaton körül és 
Dunamenlén a földes szakadékokat, és csak ritkán fákat. a 
fészekalja négy-öt, rilkán hatnál több tojás, mely világos ala- 
pon sűrű foltozattal és szeplőzéssel bír. 
Élete módja. ugyesen röpülő ragadozó madár, mely azon- 
ban képtelen kis madarat röptében elfogni. De nagy mestere 
a függögetésnek, a mely abban áll, hogy falusi torony magas- 
ságban egyszerre csak egy helyen marad az által, hogy a 
farkát kiterjeszti, lefelé tartja, a nyitott szárnyával pedig. se- 
besen verdes. Igy függöget kaszálók, szántóföldek, ugarok 
felett és barna, éleslátású szemével kilesi a magasból különö- 
sen a Iyukából kijáró egeret, ürgét; de néha a madárfiút is 
kilesi és kiszedi a fészekből ; viszi a tücsköt, szöecskét, kabó- 
czát, a gyikot is ; de az egér mégis főeledele s azért hasznos. 
Ha függögetve kileste prédáját, testhez rántja szárnyát és 
zuhan, de a föld színe fölött kiterjeszti a szárnyát, nehogy 
összetörje magál; a prédát a földről felkapja. Az apróbb 
rovarokat röpülés közben kieszi karmai közül, a nagyobb 
prédát csendes helyre viszi. Egészben lármás madár, mely 
gyakran hallatja nyerítésre emlékeztető hangját. Keményebb 
teleken elvonúl. A magyar nép dala ezt zengi róla : 
Hússal él az, mint a vércse, 
Hogy a fogát meg ne sértse. 
Magyar földön a leggyakoribb ragadozó, mely nem riadoz 
a várostól sem. 
