03 
45. A HOLLÓ. 
Egyéb neve nincsen. 
(Corvus corag L.) 
Leirás. A varjúnál egy jó harmadrészszel nagyobb ; fekete, 
kékes és zöldes zománezezal; farka ékalakra vágott; esőre 
nagy, íves; a mell tollai hegyesen vágottak. Fészkét erdőkbe, 
magas fák tetejére rakja, nagy ravaszúl olyanokra, a melyeket 
megmászni nem lehet. Fészekalja négy, rilkán hat világos 
zöldes, söléten szeplőzött tojás. 
Élete módja. Jól, feszítve is repülő, ravasz, óvatos és rab- 
lásra mindenkor kész, különben igazi eczimeres madár. Baj, 
hogy fényes lárgyal lálva, tolvajságra is adja magát. Ráveti ma- 
gát minden elevenre a gilisztától a nyúlig ; pusztt, rabol fész- 
ket, kiszedi a lojást, a madárfiat és rájár a dögre : a nép hile 
szerint legelőbb is a szemit vájja ki; de a nép példabeszéde 
szerint mégis : E i 
Holló hollónak nem vájja ki szemét. 
Hogy porontyai feketék, azt is mondja a nép dala : 
Nagypénteken mossa holló a fiát . . . 
De ha már valakiről nagyon is akarja mondani a nép, hogy 
lehetetlenre törekszik, bizony azt mondja, hogy : 
Hollófészken hattyút keres. 
Bejutott a holló a magyarság legdicsőbb királyának, Mályás- 
nak a ezímerébe is, gyűrűt tart a csőrében. 
A holló hosszú életű, fogságban szelidülő és igen tanulé- 
kony madár. Megtanúl beszélni ésselég értelmesen ejti az 
emberi szól; az udvar többi állaljával szemben csupa furfang. 
Akad oly holló is, a melynek tollából kimarad a színt adó 
matéria, a toll tehát fehér marad. Ettől a nagy ritkaságtól 
velle a nép mondásál : 
Ritka, mint a fehér holló. 
Sokszor a ritka jóra 15 érti a nép — és igaza van. Máskülön- 
ben is jelentős madara volt a holló a magyarságnak. Mikor 
Ilt tatár-Lörök dúlt és temetellenűl maradt halott ember, esett 
állat és mikor a magyar helységek fölött még az akasztófa 
őrködött, több volt a holló mint ma — szelidebb. erköl- 
csök idejében. 
