225 
az értelmet a következő elmélkedésnek haszonnal való olva- 
sásához IS. 
Azokból a szakaszokból, a melyekben a madarak csőre, 
lába és szárnyaalkotása volt bemutatva és röviden méltatva, 
már világosan kitetszett, hogy a nagy természetnek e teremt- 
ményei minden csak kisondolkat ! módon, de első sorban 
madárszerűen nyúlnak az anyatermészetbe és hogy ez a 
benyúlás oly munka, a melyet éppen csak a madár és éppen 
csak oly szervezettel, mint az övé, végezhet. A mi pedig külö- 
nösen kitűnt, ez az, hogy az anyatermészetnek erre a 
madármunkára okvetetlenül szüksége van. 
A munka és szerszáma közötti viszonyt nagyon világo- 
san és elmésen magyarázza az ókor bölcs mesemondója, 
Phaedrus (olvasd : Fedrusz) a ki XXVI-dik meséjét a rókára 
és a gólyára alapítja. 
A mese szerint a ravasz róka lakomára hívta a gólyát. 
Hogy azonban a gólya ételhez ne juthasson, a róka csupa híg 
eledellel, hozzá mind lapos tálakon rakta meg az asztalt. 
Válug biztatta ugyan gólya komáját, hogy csak tessék, ne 
vesse meg a szegénységemet; no meg, hogy szívesen is 
adom. De hát mit tehetett a gólya koma hosszú csőrével és 
kurta nyelvével, vagyis a maga szerszámjával a laposra 
tálalt sok híg lével! 
Bizony-bizony csak koppant a szeme, mint a kálvinista 
varnyúnak, mikor üres konczba nézegetett. 
Azalatt a róka mind föllefetelte és felnyalla az ételt és 
csak úgy hízott ravasz lelke a gólya koma felsülésén. 
No de nem hagyta magát a gólya koma sem. És egy szép- 
séges napon csak meghívta a róka komát egy kis lakomára. 
Jön a róka — és mit lát? Azt látja, hogy a gólya komája 
minden eledelt szűk, hosszúnyakú bokályban, az italt meg 
szűknyakú falaskóban tálalta. Így a gólya koma hosszú cső- 
rével és nyakával szépen hozzá is fért ételhez, italhoz; de 
H. 0.: A madarak hasznáról. 15 
