227 
ság megzabolásában nyilatkozik meg, úgyszólván a Föld. 
féltekéjére terjeszti ki — a legnagyobb könnyűséggel. 
Igen ám! De mikor a kaszások rendje a kaszáló szélén 
kiszorítja a harist, az a haris nehezen kél ; eleintén csak úgy 
tántorogva röpül és azon van, hogy minél előbb lábra kerül- 
hessen. Pedig még ez a lassúság is elvonúl télire, átkél a 
tengeren és el a meleg tájra. 
De itt is, ott is csak gyalogosan végzi madármunkáját, 
azt, a melyet a fecske nem végezhetne, mert az csak röpülve 
bir táplálkozni. 
Ime, ezek valódi kétlaki madarak, kiknek szűk az ország 
határa, kik jönnek és mennek. Ezekkel szemben pedig van- 
nak madaraink, kiket a legkeményebb tél sem verhet el 
tőlünk. Itt maradnak, mert egész éven át szüksége van a 
természet rendjének az ő munkájokra. 
Szakasztott olyan kép és olyan rend az, mint édes magyar 
hazánk népmozgásában 15, mert hiszen ennél 15 a munka az 
alap, aminthogy más nem is lehet. 
A mi ezen a földön igazi gazda, az keményen megáll a 
rögön, a telkén ; onnan nem szorítja ki semmiféle tél — a leg- 
keményebb sem. Éppen úgy, mint az igazi magyar madarat. 
Már a mesterember könnyebben mozdúl meg és ha nincs 
munkája, ott a vándorbot. És ha nem is fecskeszárnyon, 
hát harislábon csak elindúl jó szerencsét próbálni. A mi 
pedig kereskedő ember, az a mai vasutas, gőzhajós időben 
nyakába veszi az országot, de még a szomszédságot is, éppen, 
mint az a madár, mely fölemelkedik, hogy szétnézhessen és 
aztán oda száll, a hol szemességével, életrevalóságával ma- 
gának valót talál. 
De még a nagy tömeg mozgása 15 megvan Itt magyar földön. 
A bérezes felföld, a Kárpátalja népe aratás idején otthagyja töme- 
gesen szegényes határát, hogy az aranykalászt termő Alföldre 
vonúljon, ki kaszásnak, ki aratónak, ki meg marokverőnek. 
1kőgs 
