390 Sjlsj^br^h. Urs in 



damålel af straff 1 denua sednaie lueniug blir d°i alt af.skräcka 

 ififiu Lcgaeudel af det, som Lagen ogillar. Delerritions-svslemet 

 binder sig vid intet lörballande emellan brott ocL straff. Dess än- 

 damdl är endast all föiLlndra del föibjndna. Och straffet måste 

 alllid anses räilvisl, sa snarl blott dciia ändamål vinnes. — I Nor- 

 den satt fordom en Regent, som genom Straffets strängbet så af- 

 sl^rackle ifrån ijufnad, alt Bonden icke beböfde banga lås for la- 

 dan siu. — Skulle icke, analogi härmed, ell så strängt straff kun- 

 na bestämmas emot dryckenskap, alt ingen mera vågade öfveriem— 

 na sig åt denna, Statens väl och bestånd i mer än ett afseende 

 underminerande last? — Straffet blefve dä rigtadt eniol den med 

 fribei handlande, och skulle, fër öfverträdelsen af Lagbrotici, träffa 

 den med frihet ännu begåfvade. Lagen skulle då icke falla en psy- 

 chiskt ofri. 



Alen, då det vore förenadt med ytterlig svårighet, att i 

 bvarje fall kunna bestämma, när rus begrundat ofrihet, så skulle 

 ock väl mången verklig skuld förblifva ostraffad ? — Ja visserligen. 

 — ilen bvad vore det mer? — Den grundtanke, som sa välsig- 

 nelserik går fram igenom hela vår Lagstiltning, den, att den oskyl- 

 dige aldrig må saker fallas, alt häldre bvarje brottsling må gå 

 straffet fri, än all en enda oskyldig måtte straffas, skulle icke den 

 också kunna göra sig gällande, bvad deu rusige belräff.ir? Broliet 

 bar ändock, alllid sina följder med sig uti spåren. Dessa äro de 

 naiuiliga straffen. Af dem begagnar sig oikså den Högste Vårda- 

 ren af Lag och Rätt, Verldarnes Allgode, Rättvise Styresman, för 



