524 V. Falck 



Landet, ifidn Lvilken omständiglicl man afveu torde kunna liiirlcda 

 djnicts fürebmiia .sällsynllict. Biokistnr, gamla murar, tradröUcr 

 samt luilor vid Sslrauder ocli skogsträsk iiro dess vanliga lillliåli, 

 men icke är Mänkcn så uteslutande som Uttern fastad vid gran- 

 skapet af vatten. Tvertoni IräfTas Lan ofta jjå ansenligt afitSnd 

 derifrån, ocli år 1837 sköts en gång på en jagt en Mank uti eu 

 tat granskog, belägen åiminslone en half mil från nännasie vat- 

 ludrag. 



Fisk, kräftor, små foglar och mindre däggdjur utgöra Män- 

 kens födoämnen, ehuru ibland äfven större foglar, såsom skogs- 

 dufvor och bjcrpar få tillsätta llfvet lör hans aptit. Till sin na- 

 tur både snål och ilsken, sätter han sig djerft till motvärn då man 

 nalkas honom, och han ser sig icke kunna undkomma, hvarvid 

 han spottar och fräser som en katt. Han låter då vanligtvis höra 

 ett skarpt gnisslande med en cgcii slags smackniiig ])landadt läte> 

 som har någon likhet med Spilkråkans eller en liten hunds slväl- 

 lande. Söker man att taga eller ens vidröra honom, hugger han 

 hältigt ifrån sig, hvarvid dess ögou glimma af ilska. Ehuru Män- 

 ken cgenleligen är mera vild au skygg, fordras det dock lång tid 

 att tämja honom, i synneihel om han blifvit fångad som gamn)al. 

 Likväl låter detta ganska väl göra sig, om niau dermed vill hafva 

 besvär, och slulcligeu kan man till och med förmå lionom att li- 

 kasom ikorn, löjta omkring uti ett vid hans bur anbragt hjul. 

 Mauken fortplantar sig äfven i fångenskapen, hvaroni man trott sig 



