53 



ned ad dens Løb, o? det varede da heller ikke længe, før vi 

 kom til et Sled, hvor Elven styrtede ned i et lodret Hul i 

 Isen, dannende et prægtigt, brusende Vandfald (Fig. 5). Henad 

 Middag blev Taagen saa tæt, at vi kun kundo see en Snes 

 Skridt fra os, og vi vare komne ind paa meget daarlig Is, 

 uden at vi vidste, hvorledes vi skulde komme ud af den 

 igjen. Jeg frygtede for, at vi ved at gaa videre let kunde 

 arbejde os saaledes ind i ufremkommeligt Terræn , al det 

 vilde lage lang Tid at komme ud deraf igjen, og at Arbejdet 

 saaledes skulde være spildt, hvorfor vi rejste Telt for at afvente 

 en Klaring i Vejret. Denne udeblev imidlertid, og for at 

 ikke Grønlænderne skulde komme til at sove paa Isen igjen 

 deime Nat, brøde vi op om Eftermiddagen og gik videre, 

 indtil vi naaede Sydsiden af den foran omtalte \unalak. Her 

 opsloge vi Teltene for Natten , og Grønlænderne vare meget 

 henrykte over at føle den faste Klippe under deres Fødder. 

 L)en 16de Juli gik vi atter ud paa Isen, følgende Sydsiden af 

 Nunatakken a. Terrænet havde her en meget stærk Stigning 

 og var som Følge deraf særdeles kløftet og ujævnt. Opad For- 

 middagen lod jeg de Grønlændere, der ikke skulde følge os 

 længere, og som efterhaanden vare blevne megel kjede af Van- 

 dringen, gaa tilbage til vore llovedlelte, medens II aba kuk blev 

 hos os. Skjøndt Vejen ikke var længere, end at de maatte 

 kumie naae hjem samme Dag, medgav jeg dem dog for en 

 Sikkerheds Skyld det ene Telt og 1 Dags Proviant, Kort Tid 

 efter at de havde forladt os, indfandt der sig atter en stærk Taage, 

 som dog snart efter igjen fortrak; men de vare dog derved 

 blevne opholdte saameget, at de ikke naaede Hestemmelsesstedet 

 før den næste Dag. 



For at faae et Overblik over det Terræn, der laa umiddel- 

 bart foran os, bestege Kornerup og jeg et lille Fjeld paa 

 Pynlen af Landet, og, efter at være komne tilbage, fortsatte vi 

 vor Rejse mod Øst ad et stærkt stigende, yderst kløftet Terræn. 



