142 



Syd citer, kundi; vi кип overse den yderste Grotte, hvis Vægge 

 hvælvede sig malerisk over den skummende Elv med det for 

 alle saadanne Isgrotter ejendommelif^l hlaalige Skjær, Smaa 

 \'andstromme rislede ud fra enhver Sprække, og nu og da løs- 

 nede sig Isblokke fra Grottens Sider og styrtede med et dumpt 

 Brag ned i Elven. Efterat denne var kommen frem for Dagens 

 Lys, fulgte den Isranden imod Nord, 1иЬ hist og her paa korte 

 Strækninger endog neden under den, og faldt tilsidst i en større 

 Sø, hvorfra der saa atter var Afløb til Nagsugtok-Elvens Dal. 



Umiddelbart Syd for det her omtalte Sted var Fjeldet i en 

 Brede af 50 — 100 Fod blottet for løsere Jordsmon og dels 

 Overflade var blankt poleret med utallige smaa, men tydelige 

 Skurslriber, der vare parallele i Retningen fra 0. 30° S. til 

 V. 30° N. Denne Omstændighed tyder paa, at Isen paa dette 

 Sled nu paa Grund af Sommervarmen og den dermed følgende 

 Afsmeltning var ifærd med at trække sig noget tilbage, som 

 ogsaa kunde sees paa den sønderrevne Isrand og de foran 

 samme liggende løsrevne Isblokke, der umuliggjorde enhver 

 Bestigning af Isen paa dette Sted. En lille Elv, kommende 

 Syd fra, og som her paa en Strækning løb ind under Isen, 

 bidrog ogsaa til at fremskynde dennes Sammenfalden. 



Da vi fulgte Isranden Syd efter, fandt vi den overalt adskilt 

 Ira Laudet ved Smaasøer og den ovenomtalte Elv, der maa have 

 bortskyllet Endemorænen; thi denne manglede enten helt eller 

 var reduceret til et ubetydeligt Lerlag, der næsten overalt dækker 

 den yderste Band af Indlandsisen, lleldningen af den yderste 

 Isrand var her betydelig, paa flere Steder sikkert, saavidt man 

 kunde skjønne, 50—60°. Først ved Elvens Udspring af Isen, 

 det vil sige ved Skjellet mellem del Vand, der løb Nord paa til 

 Nagsugtok, og det, der fulgte Isranden imod Syd, og som 

 Ijidrager til at danne den store Isortok-Elv eller muligvis løber 

 til llivilik, var der en lille Strækning, hvor man kunde gaa lige 

 lu'u til Isranden. Iler fandtes en Endemoræne, der bestod af 

 liul Lei' og mindre Sten, som dækkede Isens Baud til en Højde 



