Minnestal öfver senatorn, fil. och jiir. utr. doktorn Leopold Henrik Stanislaus Mechelin. 33 



af andra, mäktigare folk. Dessa nationaliteter måste, säger han, kunna hos den inter- 

 nationella rättvisan påräkna skydd mot en förtrycksregim, som hotar att förstöra deras 

 autonomi eller deras nationella kultur. 



Mechelins uttalanden, som vid båda kongresserna mottogos med stort intresse och 

 lifligt bifall, hafva utan tvifvel väsentligen bidragit därtill att de internationella freds- 

 kongresserna, som tidigare sysselsatt sig nästan uteslutande med förhållandet mellan su- 

 veräna stater och medlen att förekomma krig mellan dem, begynte rikta sin uppmärk- 

 samhet äfven på stater, som sakna suveränitet, och på folk, som bero af andra, starkare 

 folk, samt att öfver hufvud tillerkänna rättssynpunkter större betydelse än förr. 



Sin uppfattning i fredsfrågan utvecklade Mechelin ytterligare vid ryska fredsförenin- 

 gen Mir's möte i Moskva, i maj 1913, i hvilket han, ehuru angripen af sjukdom och 

 trött af den nyss afslutade landtdagen, på grund af personlig och förnyad inbjudning 

 deltog och där han ej blott rönte varm sympati, utan äfven fick mottaga en storartad 

 hyllning. Vid ett möte af samma förening efter Mechelins död höll den kända freds- 

 vännen, furst P. D. Dolkorukow ett tal till hans minne, däri han prisade den aflidnes 

 förtjänster om fredssaken och lyckönskade Finland till en sådan medborgare och patriot, 

 hvilken ställde det rätta såsom grund för sin politiska och allmänna världåskådning. 



Mechelin vai' fredsvän, men han ville icke fred till hvad pris som helst, icke en 

 sådan fred som t. ex. den heliga alliansens, en yttre fred mellan de mäktiga, med för- 

 tryck i det inre och mot de svagare. Han ville fred på det rättas grund, och hans 

 strätvan såsom fredsvän gick därför ut på att väcka, utbreda och fördjupa det interna- 

 tionella rättsmedvetandet hos folken, så att en dylik förtryckspolitik ej längre skulle to- 

 lereras. Betecknande är i sanning att det sista arbete han planlagt och hvars innehåll 

 han såtillvida redan genomtänkt att han hade kapitelrubrikeina antecknade, bar titeln: 

 Rätt, frihet och fred, politiska studier af L. Mechelin. 



Sålunda koncentrerades hans sträfvanden, isynnerhet vid slutet af hans lif, kring 

 en enda brännpunkt, det rättas förverkligande. Han lif blef alltmer, ju längre det led, 

 en kamp för rätten och särskildt för hans fosterlands rätt. At detta mål egnade han 

 sin lysande begåfning, sin varma hängifvenhet och sin fenomenella arbetsförmåga. 



Mechelins intelligens var af en isynnerhet för våra förhållanden sällspord klarhet, 

 skärpa och omfattning. Den var därjämte förenad med en sällsynt förmåga att i tal 

 och skrift gifva uttryck åt sina tankar. Mechelin var liksom född talare. Redan den 

 imponerande gestalten med det värdiga och otvungna uppträdandet, den manligt vackra, 

 bärande stämman och den uibana tonen utgjorde yttre företräden, som verkade att man 

 gärna hörde honom. När därtill innehållet var värdefullt, slutsatserna grundade på bin- 

 dande skäl samt disposition och uttryckssätt rediga och träffande, kunde verkan ej för- 

 felas. Likaledes var stilen i hans skrifter utmärkt af en klaiii^erBdi elegans, som en- 

 Tom. Lxv. ,<^^ ^ ^ J-Œ::^ 5 



