16 C. G. Estlander. 



tat det väeendtligaste ur arabiska litteraturens dittills slutna skattkamrar. Huru det 

 än må förhålla sig med pålitligheten eller opålitligheten af hans referater,*) ligger 

 dock i öppen dag att han i afseende å el Cid intet nytt framdragit, som vore omedel- 

 bart belysande. Hans sparsamma notiser lägga stort ingenting till det ringa man 

 redan i förra seklet visste ur Casiris utdrag **). 



Argumentationen emot el Cid, hvars hufvudpremiss alltid utgjorde den satsen, 

 att historien saknade dokumenter som vittnade om hans tillvaro, bevisar här vansk- 

 ligheten af en sådan negativ slutkonst. Det erfordrades blott en verklig skärpa i 

 kritiken och en större sakkännedom, för att ur sjelfva den alfonsinska krönikan låta 

 en samtiding framträda och vittna. Masdeu hade ofelbart visat sig som en större 

 kritiker, om han till sin stora skepticism ännu lagt tvifvel på sin egen ofelbarhet. 

 På hans tid hade dock den tanken bort ligga nära till hands, att medeltids -littera- 

 turen, främst den arabiska, ännu icke var tillräckligt genomforskad, för att den 

 nämnda premissen skulle ega fasthet; en enda upptäckt kunde ju vara nog att rycka 

 stöden under hela hans mödosamt vunna konklusion. 



Och en sådan upptäckt har också verkeligen blifvit gjord. Det hände nemligen 

 att professor Dozy, under sina forskningar 1844 uti manuskriptsamlingen i Gotha, 

 fick i handen en skrift, hvilken dittills legat åsidosatt med den oriktiga beteckningen 

 att utgöra ett fragment af Maccarîs historia. Vid närmare undersökning befanns den 

 i sjelfva verket utgöra ett saknadt parti till Abul-Hassan Ali ibn-Bassâms Dak- 

 hira. Denne samlare, som skref i Sevilla år 1109, hade under sin beröring med ti- 

 dens vitterhetsidkare och snillen kommit i besittning af ett stort antal bref och till- 

 fällighetsdikter. Öfvande ett hos araberne mycket vanligt skriftställarskap, samman- 

 satte han dem till ett helt, medelst inströdda längre och kortare historiska upplys- 

 ningar och förklaringar. Bland de vitterhetsidkare , hvilkas alster han synes egna den 

 lifligaste beundran, var äfven ibn-Tahir, exkonung af Murcien. „Denne Abu- Abder- 

 rahman ibn-Tahir, säger han, har författat så många förträffliga stycken, hans tan- 

 kar och hans handlingar äro så sköna, att hans verk icke fullständigt här kunna 

 förtäljas, ej heller ädelheten i hans karakter med passande omständlighet utläggas. 

 Men jag har afskrifvit det mesta af hvad han författat i en skild bok med titel 

 Perlsnöre af ibn-Tahirs bref***). 



Detta perlsnöre är visserligen förkommet, men hvad ibn- Bassam upptar i sin 

 Dakhira och hvad han med anledning deraf förtäljer är nog, att förskaffa oss ännu ett 

 vittne ifrån händelsernas skådeplats, och denna gång ett vittne, som från andra håll 

 är kändt och bepröfvadt, och hvars stämma ej är bruten genom någon travestering. 



Ibn-Tahir var en af dessa småkungar, hvilka efter kalifatets upplösning fortforo 



*) Se här professor Dozys vitsord om Conde 'Ceux qui ont lu et étudié Conde, se trouvent 



dmU la nécessité de faire tout leur possible pour sortir de cette abominable route oit il les a fourvoyés, d'ou- 

 blier tout ce qu'ils avaient appris; besogne infiniment plus difficile que d'apprendre quelque chose de neuf. 

 Car on devra bien considérer désormais le livre de Conde comme non avenu: la vérité historique estàceprix.' 

 K. a. t. I pag. Xm. 



*•).... 'Pues los autores de que Conde se habia valida no parecen que del Cid referian mucho mas 

 de la que ya se sabia par las estractos de Casirin — Hub er, a. a. Inlrod. pg. XL 



***) Dozy, a. a. t. II pag. 8 och pag. 30. 



