Poema del Cid. 17 



att ständigt växla välden i Andalucien, Murcien och bygderna söder om Ebro. För- 

 drifven från sitt konungarike, hade han med sin familj och sina skatter bosatt sig i 

 det sköna Valencia, för att ostörd njuta af den förfinade själsodling, hvari -arabeme 

 dåförtiden funno ett tidsfördrif Men tyvärr hade den rika staden att innan kort 

 undergå en rad af inre omstörtningar och derpå det förskräckliga öde, som el Cid 

 campeadoren bragte öfver bygden. Indragen i partistriderna som uppstodo i Valen- 

 cia, sedan ibn-Djahhaf låtit mörda dess furste och utropa sig sjelf tili president i 

 statsrådet, lyckades det ibn-Tabir, som stödde sig på almoraviderne , att i spetsen 

 för ett annat parti för någon tid undantränga ibn-Djahhaf. Men när almoraviderne 

 drogo sig oförmodadt undan, kastade folkgunsten om, ibn-Djahhaf lät plötsligen 

 öfverfalla beni-Tahir i deras palats, tillfångataga familjen och utlemna den till el Cid, 

 som då belägrade staden. Ibn- Bassam meddelar ett bref, hvilket ibn-Tahir som 

 fånge i Campeadorens läger tillsändt en vän: „Jag skrifver till eder i månaden Ça- 

 far. Vi hafva blifvit fångne efter en rad af missöden, så stora att de aldrig haft sin 

 like. Om j kunden se Valencia (det Gud må hugna med en blick och återskänka 

 sitt förra ljus!), om j kunden se hvad ödet gjordt af henne och hennes folk, j skul- 

 len beklaga henne, j skullen begråta hennes olyckor; ty sorgerna hafva röfvat hen- 

 nes skönhet, de hafva icke qvarlemnat något spår af hennes månar och hennes stjer- 

 nor. Fråga mig icke hvad jag lider, hvilka ångestqval jag utstår, hvilken förtviflan! 

 För det närvarande är jag nödgad att köpa mitt lif mot en lösesumma, efter att 

 hafva utstått faror, som nästan kostade mig lifvet." Ibn-Tahir öfverlefde alla dessa 

 farligheter, han såg Valencia eröfras, ibn-Djahhaf och hans husfolk brännas, och 

 staden omsider återtagas af de rättrogne. Vid den tiden skref han åter: „Vi hafva 

 vunnit segern, ty musulmännen hafva intågat i Valencia (hvars styrka Gud må åter- 

 skänka!), efter att hon varit höljd med skam. Fienden har uppbrännt största delen 

 och lemnat henne i sådant skick, att hon må väcka bestörtning hos dem som göra 

 sig underrättade om henne, och försänka dem i ett tyst och sorgset eftersinnande. 

 Hon bär ännu den svarta drägt, i hvilken han höljde henne, hennes blick är ännu 

 beslöjad, och hennes hjerta som rör sig under de brinnande kolen, framstöter ännu 

 suckar. Men hennes Ijufliga kropp återstår henne; hon eger än sin höjda mark, som 

 liknar välluktande muskus och det röda guldet, sina parker, som öfverflöda på träd, 

 sina floder fyllda med klara böljor; och prisad vare emirens öfver de rättrogne lyckliga 

 stjerna och de omsorger han skall egna henne, skuggorna som betäcka henne skola 

 väl skingras; hon skall återfå sin drägt och sina ädelstenar, om qvällen skall hon 

 ånyo påtaga sin präktiga klädning, hon skall visa sig i all sin glans, och hon skall 

 likna solen, när han inträdt i Zodiakens första tecken. Lofvad vare Gud, det evin- 

 nerliga rikets konung, att han rensat henne från polytheisterne! För det närvarande, 

 då hon återgifvits islam, kunna vi ånyo berömma oss af henne och trösta oss öfver 

 sorgerna, dem ödet och Guds vilja tillskyndat oss." Ungefär samtidigt skrifver han 

 till ibn-Djahhafs frände ett tröstebref, deri det bland annat heter: „För närvarande, 

 då han är död och elden förtärt hans lemmar, bär verlden sorg".*) 



*) För dessa och Ibljaude utdrag se de af Dozy a. a. I. II Trån och med pag. 9 meddelade öfver- 

 sättningarna. 



3 



