18 C. G. ESTLANDEB. 



Att dessa bref, som försätta oss in bland sjelfv^a händelserna, äro autentiska, kan 

 icke gema falla någon in att betrifla, äfven om man saknar en närmare utredning, 

 huru de kommit i ibn-Bassâms händer. Törhända var denne en af de vandrande vit- 

 terlekare, som drogo omkring mellan de många småhofven, hvilkas furstar de under- 

 höllo med sina sirliga erotiska sånger och med en konst att smickra, sådan ingen 

 annan litteratur kan uppvisa. Äfven vetenskapsmännen, skriftlärde, geografer, och 

 andra allvarligare litteratörer voro denna tiden på lika rörlig fot. Abul-Hassan-Ali ibn- 

 Bassâm var helt säkert, äfven han, en gäst vid ibn-Tahirs hof under dennes lyckas 

 dagar. I alla händelser ser man, att han gjort till sin uppgift att samla de flyktiga al- 

 stren af tidens poetiska och stilistiska konst. Hans intresse dervid var visserligen 

 icke ett historiskt, han åsyftade en mönstersamling af de bildades eleganta säll- 

 skapskonst, deri brefskrifningen intog ett betydande rum. Men då denna, såväl som 

 poesin, icke sällan berörde politiska förhållanden eller härrörde från betydande per- 

 sonligheter, omger han de antologiska samlingame med längre upplysningar , till hvilka 

 det, vid ett sådant ambulatoriskt författareskap, icke kunde saknas material. Så- 

 lunda säger han med anledning af ibn-Tahirs bref: „Eftersom vi talat om Valencia, 

 böra vi äfven meddela den olycka, som drabbade henne, och vi böra säga något 

 om kriget, hvarför denna provins var skådeplatsen; ett krig, hvars brådstörta lopp 

 räckte blott alltför länge för islam, och som de stora och ihärdiga ansträngningarna 

 af män, med rätta oroade, icke kunde förebygga. Vi böra också bekantgöra skä- 

 len till brott, som begingos under detta krig, och det onda musulmännen dervid hade 

 att utstå; vi böra nämna dem som vandrade på detta krigets stig, och som inträdde 

 och utträdde genom de blodiga drabbningarnes portar". Derpå begynner han „En 

 berättelse om Valencias eröfring af fienden och de rättrognes återin- 

 träde i denna stad". 



Med upptäckten af detta manuskript har hr Dozy bragt till lyckligt slut den 

 fi-ågan, om el Cid existerat eller icke; — lyckligt derföre, att en motsatt utgång 

 gjort en ledsam omstörtning i alla estetiska principer för folkens mytbildning. Man 

 är nu iståndsatt, genom en jemförelse mellan Dakhira och motsvarande parti i den 

 alfonsinska krönikan, samt under kontroll af Gesta Eoderici och Poema del Cid, att 

 skrifva historien om den vigtigaste tilldragelsen i el Cids lif, Valencias eröfring, lika sann- 

 färdigt och kanske utförligare, än man skrifver historien om mången annan tilldra- 

 gelse i medeltiden, och slutligen är genom dessa arabiska kriterier på de kristna ur- 

 kunderna en ny, en lif- och kärnfullare uppfattning gifven åt den spanska nationalhjel- 

 tens karakter. 



Det är ganska naturligt att ibn-Tahir, såväl som ibn-Bassâm, betrakta honom 

 med förbittrade fiendtliga blickar. Han är för dem en förbannelse, ett plågoris, en 

 hund. Se här den dager, hvari han hos ibn-Bassâm framträder. „När Ahmed ibn- 

 Yssuf ibn-Hud, han som än i dag beherrskar Saragossas område,*) varseblef att emi- 

 rens öfver alla rättrogne**) soldater trängde in från hvarje pass, och att de uppifrån 

 alla vårdtornen bespejade hans gränser, tussade han emot dem en hund ifrån Galicien, 



*) Familjen Hud hade redan Rire Omijaderoes fall svingat sig upp till betydenhet i dessa nejder 

 och småningom till Saragossas beherrskare. 



**) Yussuf ibn-Tasfin, som efter segern vid Zallâca (1086) trängde mer och mer upp mot norden. 



