Poema del Cid. 25 



intet spår af den utveckling, som ur den germaniska eröfringen steg för steg lät det 

 moderna samhällsskicket uppkomma. Och hvarföre icke? Emedan någon samman- 

 smältning af segraren och den besegrade här aldrig egde rum. Araben förblef vid 

 sina fäders tro, och från sitt hemland hade han medfört en alltför stor kärlek till 

 och stolthet öfrer sitt språk, dess sång och litteratur, att han skulle nedstigit till att 

 lära sig infödingens; hans nationalodling var också långt öfver dennes. Å sin sida 

 åter gick den gotoromaniska befolkningen sin egen stig. Man har visserligen aldrig 

 sett en befolkning så redoboget, så utan en enda strid, ett uppror, en klagan under- 

 kasta sig främmande trosfiendtliga eröfrare. Den qvarstaimade som en afdöd massa 

 under herrskarene, medan desse bekämpade deras bröder, de fätaliga friskaroma i 

 norden. Men då någon förändring icke kräfdes af honom, förblef mozaraben, den 

 industriidkande i städerna, den under enskild herre hörande, krono - landbonden på 

 femtedelarne (de så kallade beni-l-akhmas), och den på egna villkor lefvande, städse en 

 kristen och för de herrskande en främling, huru mycket af arabiskt språk, arabiska 

 seder och religiousbruk än må hafva blandat sig uti hans. Sjelfva den tolerans eller 

 hellre passivitet, som den arabiske eröfraren härvid utöfrade, i det han tillät befolk- 

 ningen fortlefva under sina egna lagar, sina grefvar, sina domare, sina prester,*) är 

 ett bevis på att muhammedanen aldrig var bestämd, att nedlägga den organiserande 

 principen i en statsutvecklings -process, samt är skulden till att den nu betecknade 

 söndringen qvarstod såsom ett kraftigt frö till det arabiska väldets desorganisation. 



En annan omständighet, som på samma gång bidrog till kalifatets hastiga fall 

 och lättade för de kristne de skilda delarnes eröfrande, är att söka uti det arabiska 

 samfundslifvet. Med samma hast, hvarmed araben eröfrade verlden, eröfrade han 

 äfven välståndets och kulturens alla gebiter. I städerna vid Guadalquivir och medel- 



*) Del gotoromaniska folkets ställcing efter eröfringen tecknas af en arabisk krönika sålunda: „Så- 

 som Musa efter Spaniens eröfring skiftade mellan sina soldater fångarne och resten af rofvet, så delade 

 han ock dem emellan den eröfrade jorden. Men femtedelen af länderierna och husen, som på dem fun- 

 nes, förklarade han fbr statsegendom, såsom han ock gjort med femtedelen af fàngarne och lösegendomen. 

 Han utvalde bland fångarne de förnämste och hundratusen bland desses barn, för att sändas som skänk 

 till Walid, de trognes beherrskare; nieu bönderne och de barn, som voro mycket unga, qvarleranade han 

 på khoms (femtedelen), på det de skulle odla den och gifva staten tredjedelen af frukten. Delta var bjgg- 

 dernas folk, och åt dem gaf maa na.mnel aklimas (femlcdelarne) och deras barn gaf man namnet beni-l- 

 akhmas. Hvad beträffar de öfrige kristne, som då befunno sig i fästningarna eller på bergen, lemnade 

 Musa dem deras gods och den fria utöfuiogen af deras religion, med villkor att de skulle betala skatt 

 fbr fruktgårdarne och den brukade marken. Beviljande dessa villkor, rättade sig Musa efter de bästa före- 

 dömen, i det att profeten beviljat delsamma ål judarne i Khaibar för deras palmplanteringar och åkerjord". 

 (Dozy, a. a. t. I pag. 79) — Straxt efter eröfringen namnes en Ardabast hvilken, såsom grefve af Spa- 

 nien, uppbar all skatt från de kristna och var den syriske ståthållarens rådgifvare. De kristne domarne 

 följde Reccesswinths lagar, men i lifssak skulle domen underställas provinsens wali. I Cordova fanns en 

 öfverdomare för de kristne. Biskoparne utsagos af kalifeo, desse åter utnämnde presterne, om hvilka en 

 arabisk författare intygar: „De voro erfarne, insigtsfulle och medgörlige män, som visste hvad hvar och en 

 inom deras församling hade a!t betala i skatt". Bland Ahderrahman III:s sändebud till kejsar Otto var 

 äfven en kristen biskop. Att de understundom bära arabiske eller arabiserade namn, hindrar dera icke 

 alt vara kristne. Icke förty öfvergingo dock många kristna slägter, äfven af de förnämsta och vanligen af 

 politiska skäl, till mnhammedanisraen, hvarpâ släglen ben i- Cas i i Arragon afger ett intressant exempel. 

 Se dess historia hos Dozy, a. a. t. I pag. 21. Se för öfrigt s a. pass. och jfr. Viardot, Histoire des 

 Arabes et des Mores d'Espagne. Paris 1851, t. II pag. 18. 



4 



