26 C. G. ESTLANDEE. 



hafskusten uppblomstrade en industri och en handel, hvars liflighet och rikedomar 

 öfverglänsa äfven de flandriska och lombardiska städernas. Men handel och industri 

 skapade här intet borgerskap, hvars intresse hade påkallat eganderättens beskyd- 

 dande, och hvars goda vilje bliMt villkoret för furstens makt. Om ibland de ara- 

 biske herrarne saknades den feodala sjelfkänsla, hvilken i germaniska och romaniska 

 samhällen påfann den representativa utvägen, att under vissa bestämda former på 

 engång gifva lydnad och kräfva aktning, så saknades här uti stadskommunerna alla 

 rättigheter och privilegier; — spår af en verklig lagstiftning finnas icke inom det 

 arabiska samhället. Om kalifen mäktade göra sin vilja gällande emot styresmannen 

 i en provins, en stad, en korporation, hade desse intet lagligt värn att sätta der- 

 emot; uppror var deras enda utväg. Kalifen, som hos sig förenade den högsta reli- 

 giösa och administrativa, var äfven den dömande makten; intill Abderrahman II var 

 han den sjelfskrifne arfvingen till enhvar af sina undersåter. Hans enda inskrän- 

 kande grundlag var koranen, hvilken dock, som varande af gudomligt ursprung, ej 

 kunde ändras*). Ohjelpligen bundet häraf, förblef muhammedanens rättsliga och poli- 

 tiska medvetande beröfvadt möjligheten till utveckling, hvilket åter är det oefter- 

 gifliga vilkoret för ett varaktigt bestånd. Sålänge huset Ommijah fortfor att med 

 sällspord fruktsamhet skänka kalifatet en rad af visa och kraftfulla furstar, de der 

 förstodo att till ett gemensamt mål länka den fanatiska hörsamhet muhammedanen har 

 att sätta i stället för den germaniska pligtkänslan, kastade sig araben med öfver- 

 väldigande kraft öfver de splittrade kristna staterna i norden. Men när denna ut- 

 märkta regentrad med Heccam II upphört, när fanatismen genom förfining och fri- 

 tänkeri förslappats, visade det sig att arabväldet hvilade på mindre säkra grundvalar, 

 än den pligtkänsla och den individuella sjelfständighetskänsla, som buro de spanska 

 samhällena uppåt. Sjelfve Almanzor, denne så kloka och energiske herrskare, hvars 

 popularitet bland de rättrogne var lika stor som förskräckelsen för hans namn bland 

 de kristne, måste dock trygga sitt välde på en fruktansvärd lifvakt af slaver, utaf 

 hvars händer kalifatet efter el hagibs död, på det för alla despotier öfliga sättet, 

 emottog ett slags herrskare till namnet för några tiotal år, som åtgingo till dess full- 

 komliga styckande. 



Den intellektuella odlingen hos araberne höll jemna steg med utbredandet af 

 deras välde och med utvecklandet af deras välstånd. Till historien om kaliferne i Cor- 

 dova hör icke blott berättelsen om segrar och eröfringar, eller skildringen af odlade 

 byggder, af lifliga och folkrika städer. Dit hör äfven berättelsen om underbara prakt- 

 byggnader som Azzahira i Cordova och moskén i Sevilla, om storartade biblioteker 

 till hvilka furstarne mellan statsgöromålen afifattade kataloger, om tusentals skolor 

 och universiteter, som för en tid utgjorde vetandets högskolor för hela det vestra 

 Europa, om berömda vetenskapsmän och lyckliga skalder. Den är verkeligen en tro- 

 pisk vegetation, all denna lärda verksamhet inom medicinens, farmacins, historiens, 

 språklärans område, den röjer samma yppiga vextlighet som hos den fantasi, hvilken 

 skapade mezquitan i Sevilla med dess tusen pelare, dess oroliga fantastiska hvälf- 

 ning och ornamentering. Knappt var en stad stormad och intagen, så byggdes der en 



) Viardot, a. a. t. II pag. 6. 



