Poetna del Cid. 27 



moské och vid moskén inrättades en skola. Bland sändebuden, som utgingo från 

 Cordova till främmande länder, voro ätVen de hvilkas uteslutande uppdrag var, att 

 insamla manuskripter för kalifens bibliotek. Det var en öflig sed bland arabiske 

 lärde, att företaga vidsträckta resor till utvidgande af sitt kunskapsförråd och sin 

 produktivitet. Också räknade Heccam 11:8 boksamling omkring 600 tusen volymer, 

 och af sådana inrättningar funnos 70 större och mindre i det arabiska Spanien. Ej 

 under, att oaktadt mer än en million böcker blefvo lågornas rof på det stora bålet 

 i Granada 1492, der likvisst kunde återstå 80 tusen för kardinal Ximenez att bränna. 

 Men vid allt detta saknades, liksom i stats- och samfundslifvet, den rätta sedliga 

 balten, den som friheten och sjelfkänslan, kristendomen och germanismen ensamne 

 förmått skänka folken. Vetandet, i de högre andliga sfäreme, var bundet af den 

 ofruktbaraste dogmatism och tanken skrämdes af despotin, såsom visar sig uti ara- 

 bernes historieskrifning, hvilken, under fatalismens och enväldets tryck, aldrig höjde 

 sig öfver en lycklig berättarekonsts fina omständlighet. Icke mindre röjde sig denna 

 brist uti skaldekonsten. Sannolikt har aldrig verskonsten spridt sig vidsträcktare 

 genom hela det sällskapliga lifvet. På vers gick icke sällan de diplomatiska noterna, 

 utmaningen, fredsfördraget. „Hvarje man som sysselsatte sig med intellektuelt arbete, 

 astronomen, läkaren, kemisten, teologen förenade med sin speciella talang den all- 

 männa förmågan att skrifva vers". Så inströdde historiografen ideligen verser i sin 

 berättelse, icke för att karakterisera eller bestyrka, men emedan versen gjordes vid 

 den tilldragelse han håller på att berätta, emedan den är vacker och för historio- 

 grafen lika mycket värd som en handling. Det är en tilldragelse af historisk vigt, 

 att en poet i Cordova besjungit „rosens prakt", medan en annan gjort en „beskrif- 

 ning öfver regnet"; tidens vittra publikum tog parti för den ena och andra, och väckte 

 en litterär strid som utkämpades i snillrika poemer. Men en diktkonst, hvilken öf- 

 vas som ett blott tidsfördrif, som en utsökt sinnesnjutning, samt derjemte förplattas 

 till en allmän umgängeskonst, verkar motsatsen af den höga sedliga skaldekonsten: 

 „långt ifrån att höja, försvagar den en nation och betecknar i stället för kulturens 

 fasthet, dess nära och oundvikliga förfall" *). 



Liksom i allt detta så förblef Araben äfven deri österländing, att hans sympa- 

 tier i hög grad bestämdes af slägtförhållanden. Oaktadt den högtdrifna centralisa- 

 tionen, upplöste sig samfundskänslan genom en mångfald slägter eller stammar, bland 

 hvilka de äkta arabiske och syriske bildade en aristokrati, hvilken tillvällat sig de 

 vigtigaste embeten i provinserna. Såsom wâli eller wezir representerade de derstä- 

 des kalifens envåldsmakt, och den del, som icke tillkom dem, usurperades såsnart 

 tyglarne ifrån Cordova kändes lösare. När derföre, efter Almanzors och hans äldre 

 sons Abdelmeliks död, alla de nämnda orsakerna till förfall begynte verka och kali- 

 fens tron kändes vacklande, gjorde sig de förnäma slägterna så mycket lättare obe- 

 roende i provinserna, som deras makt derstädes var utan annat band, än det ftirstens 



*) Viardot, a. a. t. II, chap. II, sect. 2. pass. Jfr. Ascbbach, Geschichte der Ommoijaden in Spanien, 

 oeue Ausg., Wien 1860, t. II, Cap. 8 pass. samt „Anhang" pass. — Såsom lifliga vittnesbörd om det ofvan- 

 tecknade vanmaktstillståndet se brefveo från Omar ibn-Afibas, Mutamin ibn-Abed och från dennes alcatib 

 Abu-Bekr till Jussuf ibn-Tasfin hos Conde, Historia de la dominacion de los Arabes en EspatTa, Paris 1840, 

 pag. 365-367, 371—373. 



