28 C. G. Estlander. 



personlighet pålagt. Början gjordes af ftirstame i de större provinserna, såsom Tod- 

 jibideme och beni-Hud i Aragonien, alameriderne af Almanzors slägt i Valencia, 

 beni-Zomadih i Mnrcien, beni-Zeiri i Granada, beni-Abed i Sevilla, beni Dhin-nun 

 i Toledo. Men dessa samma orsaker, hvilka verkat det helas upplösning, qvarstodo 

 och utvecklade sig än hastigare inom delame. Vi sågo dem delvis framskymta under 

 Ferdinand den stores eröfringskrig emot Toledo. Vi skola på närmare håll lära känna 

 deras verkningar vid berättelsen om den ofrid, Rodrigo Diaz bragte och i en följd 

 af år underhöll i det olyckliga kalifatets sköte. 



I stället att förundra sig öfver den hastiga omsvängning, som förhållandena 

 på halfön vid ll:te århundradets midt företer, förvånas man fastmer öfver de 

 långsamma framsteg de kristne härvid gjorde. Ferdinand den stores eröfringar 

 fortsattes icke, och orsaken var alldeles densamma som den, hvilken uppehållit ho- 

 nom sjelf i början af hans regering. De idrotter, genom hvilka Rodrigo Diaz höjde 

 sig öfver mängden af medvasaller, skulle icke öfvas emot de otrogne, utan i ett af- 

 skyvärdt familjekrig. Tidpunkten, från hvilken han som politisk personlighet begyn- 

 ner ingripa i sitt fäderneslands öden, är den olycksdigra delning Ferdinand den store 

 vid sin död verkställde mellan sina barn. Blind för de svåra följder, han af en så- 

 dan åtgärd sett uppväxa åt sig sjelf, och drifven af tidehvarfvets fatala sedvänja, 

 testamenterade han åt sina länder ett årtionde af inbördes krig. Sancho, den älste 

 sonen, en bister och samvetslös furste, skall redan vid fadrens dödsbädd hafva för- 

 klarat sig missbelåten med sin arfvedel, Kastilien*), Också egnade han hela sin 

 regering till strid med syskon och fränder. Till en början förde han sina trupper 

 emot syskonbarnen Sancho af Navarra och Sancho af Aragonien. Så orättfärdigt 

 kriget var begynt, så olyckligt slutade han det på „campo de la verdad". Man kän- 

 ner föröfrigt föga om dess förlopp, men urkunderna synas ense derom, att han vid 

 den nämnda drabbningen bland sina kastilianske vasaller funnit i Rodrigo Diaz de 

 Bivar sin man, hvilken, med en karakter snarlik hans egen, med en campeadors 

 styrka och mod förenade den yppersta fältherregåfva. Konungen skall vid detta till- 

 fälle hafva utkorat honom till sin alferez, det är fanbärare eller härhöfvitsman **). 



I sådan egenskap följde han konung Sancho i dennes härnadståg emot sina sy- 

 skon. Efter ett resultatlöst fälttåg emot Alfons, hvilken af fadren såsom sin lott 

 erhållit konungariket Leon, återtogos fiendtligheterna trenne år sednare (1071). De 

 begge bröderne lägrade sig med sina härskaror invid Carrion. Före träffningens bör- 

 jan ingicks öfverenskommelsen att den, som under dagens lopp blef segrare, godvil- 

 ligt skulle afstå sin krona. Lyckan och en rättvis sak gaf framgång åt leonesarnes 

 vapen, Kastilianarne drogo sig mot aftonen besegrade ned från höjderna,- der Alfons 

 och hans vasaller öfverlemnade sig åt glädjen öfver den betydelsefulla framgången. 



•) Chronica del Cid, Cap. XXXVI. 



**) ^Rex autem Sancius adeo diligebat Bodericum Didaci multa dileclione et nimio amore, quod consti- 

 tuit eim principem super omnem militiam suani'. — samt längre fram 'tenuit signum régale Regis Sanelii' — 

 Gesta Roderici hos Risco. — Klostersången hos du Méril, a. a. pag. 310, säger 



Quem sic dilexit Sancius, rex term. 

 Ouod principatum velit ilU primœ, 

 Cohortis dåre. 



