Poema del Cid. 29 



Då framträdde, sages det, Rodrigo Diaz till sin bedröfpade furste och sade: „Än är 

 det tid, herre, att återtaga hvad som förlorats, ty leonesarne hvila sorglöse i våra 

 tält. Låtom oss öfverfalla dem i gryningen och segern är vår". Det trolösa rådet 

 följdes, leonesarne blefvo slagne och konung Alfons, hvilken med de tappraste för- 

 svarade sig i Carrions kyrka, tillfångatogs, hvarefter Sancho gjorde sig till konung 

 öfver Leon *). 



Med mindre svårighet förjagades den yngste brödren, konung Garcias af Gali- 

 cien-, hvilken genom dålig styrelse gjort sig förhatad af sitt folk. Flyende undan 

 brödrens vapen och sina vasallers missnöje, sökte han skydd hos Motamid ibn-Abed 

 i Sevilla, på samma tid som Alfons, undflyende från klostret dit konung Sancho in- 

 satt honom, sökte sin räddning hos Almamun i Toledo. Sålunda herre öfver sin fa- 

 ders riken, kände sig Sancho dock icke tillfreds, innan han underlagt sig äfven sina 

 systrars små förläningar. Utan motstånd öfvergaf prinsessan Elvira sitt herradöme 

 Toro, hvaremot donna Urraca hjeltemodigt försvarade sig i Zamora. Under beläg- 

 ringen af denna stad fann konung Sancho sin bane för Vellido Dolfos, en förrädisk 

 öfverlöpares, lans (1072). Rodrigo, vid tillfället närvarande, lyckades ej ens att 

 hämnas illgemingen. Han var utan sporrar och kunde ej upphinna mördaren, hvar- 

 vid han, enligt traditionen, utbrustit i förbannelser öfver ryttaren, som rider sin häst 

 utan sporrar **). 



Undertiden hade Alfons af Almamun i Toledo blifvit skyddad med en gästfrihet och 

 ett ädelmod, som äfven erkebiskop Rodrigo i sin krönika ej kan omförmäla utan mycken 

 berömmelse. Af donna Urraca unden-ättad om brödrens ändalyckt, skyndade han till 

 hemlandet och blef af leonesarne med glädje åter erkänd som konung. De församlade 

 kastiliauske baronerne, hos hvilka någon misstanke för medvetenhet om Vellido Dolfos 

 gerning måtte hafva vidlådt honom, vägrade deremot hyllningen, med mindre han me- 

 delst ed ville svärja sig fri all misstanke för brodermord. Alfons, qväfvande med klok- 

 het oviljan öfver vasallernes trötts, begick högtidligen i kyrkan Santa Gadea i Burgos 

 den ed, som inför de församlade vasallerne förestafvades honom af Rodrigo Diaz de 

 Bivar. Lucas af Tuy förtäljer, att i förstone en djup tystnad hade herrskat i kyrkan, 

 emedan ingen vågade aifordra sin blifvande konung en så kränkande försäkring. Då 

 har Rodrigo Diaz framträdt och tillsport konungen: „Svärjen j, Alfons, att ingen 

 den ringaste del hafva haft i Sanchos, konungens af Kastilien, mord?" samt, enligt 

 en annan berättelse, dertill lagt — „så visst, j ej magen dö en sådan död som 

 konungen eder broder, eller dräpas af bönder, de der icke äro ädlingar, eller af ut- 

 länding, den der icke är kastilianare" ***). Dermed vardt Alfons VI af Leon konung 

 äfven i Kastilien, och hans första regeringsåtgärd blef att sätta sig i besittning af 

 Galicien och i fängelse inspärra Garcias för hans återstående lifstid. 



Vid anblicken af tilldragelser sådana som dessa upprepar man knappast frågan, 

 hvarföre så lång tid för de kristne åtgick, att ifrån det, sedan seklets början sönder- 



*) Lafuente a. a. t. IV, pag. 217 enl. Lucas de Tuy och Rodrigo Toletaous. 

 *•) Chronica del Cid, Cap. LXII. 



"*) Cron. gener. Cap. 3 fol. 360. — Jfr. Lafuente, a. a. t. VI pag. 228. — Chron. del Cid förtäljer 

 att tolf edgärdsmän svuro med konungen. Cap. LXXVII. 



