30 C. G. ESTLANDEE. 



fallna arabväldet, slitet och slappadt som det var i sitt inre, återtaga sina fäders 

 land. Man finner det helt naturligt, då man inom de spanska samhällena tycker sig 

 varsna nästan ett liknande tillstånd, samma oaflåtliga fejder mellan furstarne med 

 förrädiska öfverfall och brutna fredsfördrag, samma ostadighet hos väldena som stän- 

 digt bildas och ständigt upplösas, samma godtycklighet hos de styrande, samma allt- 

 för stora anseende hos en otyglad adel, samma sveksamhet i karaktererna och samma 

 ovissa rörlighet i alla sociala förhållanden. Det har visat sig — inom några årtion- 

 den, — huru tvenne omfattande välden söndras och huru söndringen alstrar af sig 

 brödrakrig, vi hafva sett huru undersâter på blotta misstanken kräfva värjemålsed af 

 sin laglige konung, dertill hade exempel kunnat anföras på andre vasaller, som i sin 

 konungs, Garcias af Galicien, armar mörda hans ovärdige gunstling, och framdeles 

 skall det omförmälas — sådane exempel äro föröfrigt talrika, — huru kastili.anske 

 baroner, i tjenst hos någon arabisk furste, bekriga en annan furste, kristen eller 

 arab, fastän denne för tillfället är Kastiliens bundsförvandt eller tillochmed står under 

 dess beskydd *). Om man äfveu genast skönjer olikheter mellan de begge folken, 

 bestå de icke alltid uti några öfvervägande förtjenster hos de kristne. Om arabernes 

 bildning var förvuxen, deras sedliga kraft förtärd af fritänkeri, deras karakter för- 

 slappad af njutningslystnad, äro i dess ställe de kristne ett rått folk utan vetenskap 

 och litteratur, deras sinnelag grymt och svekfullt, deras tänkesätt vidskepliga af 

 okunnighet. Äfven då man beundrar den fysiska och moraliska styrka, den ihållig- 

 het och uthållighet, som de i sina handlingar ådagalägga, så kan man dock icke i 

 denna deras naturs friskhet ensamt finna grunden dertill , att de spanska folken hade 

 framtiden för sig. 



Men oaktadt dessa så tumultuariska förhallanden, der man tycker sig knap- 

 past märka att något politiskt eller socialt band omsluter de obändiga individuali- 

 teterna, röjer sig dock vid närmare betraktande en grundväseudtlig olikhet mellan 

 samfundsväsendet i södern och i norden. Då gotoromanerue i Asturien och Canta- 

 brien fortsatte striden för en nationlig tillvaro, var det den ädlaste delen af folket 

 som sålunda kämpande drog sig undan oket. Man känner att endast få af vest- 

 göternes höfdingar qvarstannande böjt sig under eröfraren. Det förefaller som all 

 den motståndskraft, hvilken man med förvåning saknar hos den underkufvade mäng- 

 den i södern, samlat sig hos desse frie i norden; eröfringen ter sig som en kemisk 

 process, hvarigenom den ädla metallen utfallit; under Heschams, Heccams och Al- 

 manzors sablar blir den endast fastare och oförstörbarare. Denna begynnelse var 

 ofelbart egnad att i nationalkarakteren nedlägga okuflig kraft och en stolt sjelf- 

 ständighetskänsla. Men friskarorna förde dessutom med sig tvenne grundvalar för ett 

 blifvande samhällsskick, hvilka, huru vacklande och öfvergifna de till en början ofta 

 nog visa sig i de enskildta tilldragelserna, dock egde ett fortfarande bestånd, och 

 på hvilka under seklernas lopp ett sedligt och starkt samfundsväsende uppbyggdes. 



*) Caslellae vires(\) per saecula fuere rebelles; 

 Inclita Castella, ciens saevissima bella, 

 Vix cuiquam Regum voluit submittere collum; 



Indomite vixit, coeli lux quamdiu luxit. — Panegyriken öfver Alfoos VU hos 

 Sandö val, anf. ofvaDfäre pag. 11. 



