32 C. G. Estlander. 



hörnpunkterna hvarpå samhällsbyggnaden hvilade; i deras privilegier innefattades vä- 

 sendtligen äfven adelns, hvars förnämsta slägter utgått ur deras sköte, inom deras 

 murar hade sina boningar, och sina egna intressen förenade med deras. 



Å andra sidan åter tjenade i sin mån det farliga trycket af en outtröttlig fiende 

 att stärka den monarkiska enheten. Nöden tvang de store, att hålla sig tillsamman 

 under kungamakten. Konungen i Kastilien afstod aldrig den höga suveräniteten öfver 

 hvarje undersåte, han skipade lag och gaf nåd i yttersta instans samt erkände aldrig 

 någon domstol af pärer, han uppbar skatt och hade af lagen rätt att taga den trott- 

 sande vasallens fäste, han bortgaf blott engång ett län och slog ensam mynt i sitt 

 rike *). Feodalismen i dess aristokratiska stränghet fanns icke i Kastilien. Adelskapet, 

 caballena, berodde mindre på börd än på förmögenhet, såsom antydes redan af namnen 

 på dess tvenne klasser, ricos hombres och fijos d'algo, hvilka klasser på långt när icke 

 äro så kastartadt isolerade, som inom andra feodala samhällen; en skattdragande, en 

 pechero, gjorde sig till cahallero, såsnart han till häst kunde följa konungen i kriget, 

 — ir a la fosado, — alltså genom rusttjenst**). Denna större, så att säga, borger- 

 lighet står nära tillsammans med en starkare monarkisk känsla hos adeln. I alla feo- 

 dala stater var bördsadeln den för suveräniteten farligaste. Huru sj elfständig än den 

 spanska högadeln kände sig, såsom af tilldragelsen med Alfons VI skönj es, afger den 

 dock långt färre exempel på uppror, än den franska eller anglonormandiska. All sin 

 tillgifvenhet och vördnad för det af fädren ärfda samhällsskicket öfverföra de på mo- 

 narken och närmast, ty sådan är tiden, på hans personlighet. Denna enhet af tvenne 

 motsatser, af sjelfkänslan och oberoendet å ena sidan, af hörsamhet ja äfven den 

 blindaste trohet å andra sidan, denna enhet, som kanske är den underbaraste före- 

 teelsen i medeltidens motsatsrika karakter, är loyaliteten; men af alla ledande känslor 

 i det kastilianska samhället är denna den starkaste, den som mest karakteriserar det***). 



I sjelfva verket representerade Rodrigo Diaz den ena sidan, den manliga sjelfstän- 

 dighetskänslan, i det ögonblick då han framträdde och på medvasallernes vägnar tog 

 eden af sin konung. Hans hela återstående lefnad är en fortgående framställning af 

 den orubbliga undergifvenheten mot samme monark, sedan han engång gett honom 

 sin hyllning. 



För att i klarare dager framställa det förhållande, hvari Alfons och Rodrigo 

 Diaz, konungen och vasallen, nu träda till hvarandra, och för att derjemte framlägga 

 en fullt bestyrkande och fullt belysande verifikation på ofvanförda resonnemang, vill 

 jag närmare karakterisera en kastiliansk konungs ställning öfverhufvud till sina ricos 

 hombres, genom att andraga följande märkvärdiga kapitel ur Las siete partidas: 

 Om de orsaker för hvilka konungen ur riket får förjaga sina ricos- 

 hombres f). „Konungen, heter det, kan fördrifva dem för någon af dessa tvenne 



*) Tapia a. a. t. I pag. 64 — Jfr. Lafuente, a. a L IV Cap. XXVI pass. 



*•) Tapia, a. a. t. I pag. 69 — Jfr. Lafuente. a. a. t. IV pag. 130 — Poema del ad, vers 1222 be 

 styrker på ett märkeligt sätt detta fiirhållaude, som synes ej olikt det i Sverige en tid gällande. 



***) Mycket ofSrtSckt uttrycker en af tidens dikure denna ledande k&nsla, då han låter den gamle 

 ädlingen säga till sin son: „Konungen, som du tjenar, bör du tjena atan allt svek; så vakta 

 dig för honom som för dia dödlige fiende". — Cronica rimada (hvarom längre fram) hos Ouran, 

 Romancero General, t. II apend. IV v. 375. 



t) Part IV, tit. XXV. leg. 10. 



