Poema del Cid. 35 



ene wâlin efter den andre ett oberoende välde. Med otrolig yppighet växte det ena 

 herradömet ur det andras sköte, för att inom kort slukas af någon mäktigare granne. 

 Mångenstädes, is^^nnerhet i Murcien och byggderua söder om Ebro, bestod hela riket 

 af en enda stad med något land dertill. Skämtande skildrar en arabisk författare 

 en sådan miniatyrstat: „Den är mycket liten, säger han, den inbringar föga och man 

 omfattar den med en blick; förgäfves utgjuta molnen der sina välgörande droppar, ty 

 den frambringar hvarken korn eller frukter; fälten der äro nästan ofruktbara, der 

 framskjuta endast örter. Men, Gud må vara mig nådig! jag glömmer att tala om 

 Pechinas ström, om denna stora flod, som någon gång blir så stor som ett snöre. 

 Dess källa sviker den väl ofta, men den tröstar sig, när daggens droppar eller reg- 

 net kommer den att svälla. Vid dess stränder finnas kornfält och ängar, väl icke 

 större i sjelfva verket än, en handsbredd, men der dufvor och kor kunna finna sitt bete". 

 Öfver en sådan liten bråkdel herrskar arfvingèn till kalifernes makt. Medan weziren 

 är sysselsatt att hos vinhandlaren, handelsmannen, landtbrukaren utpressa sista drop- 

 parne ur de engång så ymniga spenar, derifrån rikedom i strömmar flöt till Abder- 

 rabmans och Heccams skattkamrar, söker fursten att i möjligaste grad härma desses 

 statshushållning. Han bygger moskéer och azzahiras, han underhåller biblioteker och 

 begåfvar frikostigt de vandrande lärde eller skalder som besöka hans bof. En sån- 

 gare, hvilken af fursten önskar erhålla ett laudtgods till skänks, tilltalar honom så- 

 lunda: „O prins, under din spira har tyranniet försvunnit, förutom det som öfvas af 

 unga tärnor med smärt midja och blixtrande ögon". — „Hurumånga bait (hus) finnas 

 i den by, bvarom du talar?" frågar honom fursten. — „Omkring femtio". — „Nåväl, 

 säger han, jag ger dig dem för denna enda bait (vers)". Hans tid är i främsta rum- 

 met egnad åt vitterlekarne och litteratörerne. Af deras inbördes strider, deras intri- 

 ger, framgångar och otacksamhet, och af kritiken öfver deras prestationer upptages hof- 

 vets uppmärksamhet. Det var ett gladt, ett bekymraerslöst lif, ett lif „mellan blom- 

 mor och bägare" sade sångaren. Af den fordne arabens allvar, hans enkla seder och 

 hans religionsnit fanns intet spår. Den korankunnige imâm måtte förgäfves anstränga 

 sig att i en lärd afhandling, emot det betänkligt växande fritänkeriet, bevisa det 

 Muhammed verkligen varit Guds utskickade. När qvällen kom, fann den honom i sam- 

 qväm med den lärde geografen, som under dagens lopp fördjupat sig i aflägsna länders 

 lägen och namn, sjungande: „Ack, mina vänner, jag brinner att få bägaren i min 

 hand och att andas doften af myrten och violer. Välan då, lemnom oss åt nöjena, 

 öppnom örat för sångerna och hastom flyende undan obehöriga blickar". Härunder 

 gaf man icke akt på att ett oväder samlade sig, som törhända redan följande dagen 

 skingrade de sorglöse. Fursten, som aflägsnat sig från sin stad, fann vid återkomsten 

 sin hofkrets förjagad och sig sjelf störtad ifrån thronen. I spetsen för den förtryckta 

 befolkningen och understödd af presterskapet, missnöjdt med det skydd som af fur- 

 sten lemnats fritänkare af alla slag, hade stadens kadi förklarat riket för republik. 

 Eller någon vpâli i en af miniatyrstatens provinser hade rest sig och beröfvat honom 

 hälften af riket, hvarefter han fann klokast att försälja återstoden åt en mäktigare 

 grannfurste. I alla händelser blef ändan på den solbeglänsta dagen, att almoravi- 

 derna, det moln som någon tid stått hotande vid den leende taflans södra rand, bröt 



