36 C. G. ESTLANÖER. 



fram och bortsopade den ene efter den andre af Granadas, Andalusiens och Murciens 

 småfurstar, eller inemot alla dem, som ej samtidigt lades under de kristnas välden*). 



Isynnerhet var ställningen vådlig, lefvemet oroligt och väldena vanskliga i bygg- 

 den från Ebro i norr till Alicante i söder. På det sednare hållet stodo aime- 

 ra vi derne, som småningom besatte Murcien och derifrån under sken af hjelp sträckte 

 eröfrande handen till det ena och det andra herradömet. I norr åter sökte de båda 

 sraåparterne af Sancho Mayors välde, Aragon i förening med Soprarbe, att ifrån Py- 

 renéernas fot uppnå den bördiga Bbro-dalen. Jemnsides med dem, åt hafvet till, 

 drefs grefven af Barcelona utaf samma sträfvan. Furstarne af familjen Hud, hvilka 

 beherrskade Saragossa och dess lydstater å ömse sidor om Ebro, underlättade dessa 

 deras planer genom sina jemna inbördes stridigheter. Det heter om denna familj, att 

 den städse föredragit att rekrytera sin armé med kristne krigare, hellre än med mu- 

 sulmänner. I öfverensstämmelse med denna princip vände sig gemenligen den ena 

 brödren till konungen af Aragonien, medan den andra sökte hjelp och skydd hos 

 grefven af Barcelona, och man finner någongång de kristna furstarne, lika oenige som 

 de arabiske, kämpa mot hvarandra i de otrognes tjenst. Hände det sig att de orolige 

 beni-Hud höllo frid sinsemellan, förde de i stället sina vapen i listig täflan emot någon 

 småfurste söderut. Denne åter, derest han ej kunde uppehålla den ena genom den 

 andra, kastade sig i armarna på almora vi derne. Valencia, hvilken stat såväl genom 

 rikedom som genom landvidd varit egnad att här i södern spela den dominerande 

 rollen, var förlamad genom en rad af inre oroligheter. Sedan Almanzors ätt med den 

 siste alameriden (1065) blifvit förjagad, hade usurpatorn vunnit någon stadga åt sitt 

 välde genom att ställa sig under Kastiliens beskydd. — Sådan är terrängen, på hvilken 

 Rodrigo Diaz nu inträder, åtföljd af en handfull ryttare, de der under hans ledning 

 hoppades med svärdet kunna skapa sin lycka. Emellan de jagande i norr och de ja- 

 gande i söder tränger sig „denne hund från Galicien" och begynner med tiden för 

 egen räkning en jagt, som slutar i de vackra lustgårdarne vid Guadalaviar. 



Det är ovisst, om han till en början någon tid uppehöll sig hos grefven af Bar- 

 celona, innan han ställde sig i tjenst hos Saragossas furste, Mutamin ibn-Hud. 

 Såsom vanligt befann sig denne äfven nu i krig med sin broder Mondhir, herrskare 

 i Denia, Tortosa och Lerida, hvilken sednare till sin" hjelp kallat konungen af 

 Aragon och grefven af Barcelona. Men deras förenade krafter uppvägde icke den krigs- 

 lycka och den vapenskicklighet', hvarmed Rodrigo Diaz anförde furstens af Saragossa 

 härnadståg. Snabb och förödande som blixten föll han in i fiendens länder, både krist- 

 nes och arabers**). Understödd af åtskilliga franska seigneurer, hade grefven af 

 Barcelona lägrat sig kring Almenara, och Rodrigo, betänkande deras öfverlägsna antal, 

 rådde sin furste att friköpa denna fästning genom tribut. Men då anbudet förkasta- 



*) För denna teckning se de intressanta notiserna och utdragen hos Dozy i hans Essai sur l'Histoire 

 de Todjibiies, des beni-Hachim de Saragosse el des beni-Comadih d'Almérie (a. a. t. I). Jfr. äfven Lafuente, 

 a. a. t. IV, Capp. XIX och XXI, samt Viardot a. a. t. I pag. 214 o. ff. 



**) 'Terram itaque Aragonensem depredati sunt, et spoliaverunt eam diviliis suis, et habitaloribus terrae, 

 quam plures captibus secum duxerunt .... Rodericus Diaz irruit in terrain de Alfagib, fratris Almuctamam . . . 

 et detrimenta ei inlulil; nan enim reliqvit in terra illa domum, qvam non destruxit, neque substantian, quam 

 non abslulit-. — Gesta Hoderici. 



