Poema del Cid. 37 



des, beslöt Rodrigo förbittrad af deras öfvermod att angripa dem, slog deras mång- 

 dubbla skaror och tog ett lysande byte. Vid sin återkomst från dessa lyckliga härnads- 

 tåg, emottogs hau på orientaliskt sätt af Mutamin, som med sina söner gick bugaude 

 till hans möte, och af folket, som följde dem lofsj ungande och under höga glädjerop. 



Ryktet om hans segrar spred sig vidt och bredt och lockade till hans fana skaror 

 af de band, som det jemna krigstillståndet alstrat. Af dessa trupper, en sammanlupen 

 blandning af kristne och otrogne, erhöll han, sannolikt här såsom furstens af Sara- 

 gossa härhöfvitsman, det bekanta tillnamnet Seid, d. ä. herren, hvilket sedermera hans 

 nation, glömsk af ursprunget, upphöjde till ett namn för uationalhjelten. I sjelfva 

 verket var han ock, genom de äreställen och det inflytande han hade hos Mutamin 

 och äfvenså hos dennes son, att anses som Saragossas beherrskare*). Men alla 

 dessa framgångar kunde icke hos Rodrigo utplåna trohetskänslan emot hemlandet 

 och dess konung. Han hade icke, såsom lagen tillät, fört sina vapen emot Alfons, 

 men väl sökte han engång, när denne nalkades arabiska gränsen, alt, öfvergifvande 

 sin lysande ställning hos de otrogne, återvinna sin laglige furstes bevågenhet. Ehuru 

 först med vänlighet emottagen, måste han kort derpå hemligen och i största hast 

 öfvergifva konungens läger. Han återvände till Saragossas furste, i hvars tjenst han 

 förblef under sju år. 



Måhända finnes i el Cids historia ingenting, som lifligare strider einot hvad man 

 enligt gängse föreställningar hade bordt kunna vänta af en man, hvilken skulle blifva 

 Spaniens nationalhjelte, än denna beredvillighet att tjena en otrogen furste och föra 

 hans vapen icke sällan emot kristne. Dertill kommer, att detta inträffar vid en tid- 

 punkt när, enligt samma gängse föreställningar, de kristne samla sig mangrannt och 

 ifrån många länder, liksom till ett korståg, för att ur de otrognes händer rycka kri- 

 stendomens i Spanien förra vördnadsvärda hufvudstad, Toledo. Och man måste medge 

 att, ifall religionshatet mellan musulman och kristne verkligen hade varit så oaf- 

 låtligt, som man lätteligen föreställer sig att det måste vara mellan tvenne folk af him- 

 melsvidt skilda trosbekännelser, hvilka för denna olikhets skuld djupt föraktade hvaran- 

 dra, och hvilka under blodiga strider sekel efter sekel måtte hafva lärt sig att lika 

 djupt hata hvarandra, — i sådant fall måste ju Rodrigo Diaz, der han i spetsen för 

 musulmanska fribytare slår de kristne och ödelägger deras länder, anses som en rené- 

 gat, en äfventyrare utan tro och hållning, hvars förvandling till spansk nationalhjelte 

 blir en oförklarlig gåta. Kanhända har dock det redan anförda, om kristne furstar som 

 sluta förbuud med musulmannen, eller hos honom söka sitt skydd, samt om kristne ba- 

 roner som söka sin lycka hos hedningarue, kunnat tjena till att något modifiera en sådan 

 uppfattning, enligt hvilken hjeltens karakter stode i skarpaste strid med tidens. Man får 

 ej missförstå tiden, genom att fatta dess känslor och ledande principer ensidigt. 



Utan tvifvel kan man måla detta religionshat såsom det oförsonligaste, ifall man 

 fäster sig ensidigt vid de utbrott deraf, hvilka som en röd tråd löpa genom hela 



*) Den brokiga bcskalTenhcten hos Rodrigos härskara skildras i Qitab-al-Iclifa, som finnes i uldrag öf- 

 versalt af Dozy (a. a. t. I append. pag. XXX) — Gesta Roderici: 'Almuciamam vero exallavit, et subli- 

 mavit Bodericum in diebus suis super jttium suum, et super regnum suum, et super omnem terram suam, itu 

 ut ille videretur esse quasi dominalor totius regni sui. Dilavit eum quoque nimiis muneribus, et innumerabili- 

 bvs donis aureis, el argenteis multis'. — Jfr. ibn Bassam, i den ofvan pag. 18 och 19 citerade berällelsen. 



