38 C. G. Estlander. 



Spaniens medeltidshistoria. Alltifrån den stund då friskaroma under Alfons I begynte 

 striden, intill den då Ferdinand och Isabella med Granadas ruiner atereröfrat det sista 

 fienden egde, äro krönikorna, de arabiska som de kristna, fulla af vittnesbörd om 

 ett krig på lif och död, så skoningslöst och hatfullt, som något religionskrig historien 

 vet omtala. Under Abderrahman IILs regering förstördes, vid ett ödeläggelsetåg 

 emot Burgos, det i närheten belägna klostret San Pedro de Gardena. Tvåhun- 

 drade af dess munkar blefvo inom samma timme på det grymmaste nedgjorde. Ifrån 

 denna tid färgar sig på årsdagen af deras martyrskap hällen, som betäcker grafvarna, 

 röd af blod, och „så skall det förbli, tillägger traditionen som omförmäler detta, in- 

 tills de otrogne fördrifvits från sin sista tillflyktsort i Spanien"*). 



Ofelbart uttrycker legenden här en så kallad ledande princip i de spanska fol- 

 kens tidigare historia. Men om öfverhufvud sådane principer i verkligheten erhålla 

 ett helt annat utseende, blir det isynnerhet fallet under medeltiden, en tidsålder när 

 reflexionen ännu icke gifvit nationalkänslorna, den religiösa så litet som någon annan, 

 ett nog stadigt herravälde öfver sinnena. De uppblossa ofta nog, och i sådana ögon- 

 blick göra de sig gällande med en uteslutande häftighet; men när de lägga sig, gifva 

 de åter så helt och hållet rum för andra privata eller allmänna, stundom rent motsatta 

 passioner, att man i dessa ögonblick tycker dem vara ur sinnena spårlöst försvunna. 

 Man kunde derföre skrifva en historia öfver tidehvarfvet, hvari ådagalades att förhål- 

 landet mellan de tvenne folken varit, så när som på några längre och kortare af brott, 

 ett förhållande af ömsesidig hjelpsamhet och vänskaplig beröring. Tillochmed under 

 de betänkligaste af dessa afbrott upphörde toleransen icke från hvarkendera sidan. 

 Munken från Silos vet berätta, att sjelfve Almanzor i sin här hade en stor mängd 

 kristne soldater, „och på sådant sätt, tillägger han , skipade Almanzor rättvisa, enligt 

 hvad jag hört förtäljas af min egen fader, att när något uppror förspordes i vinter- 

 qvarteren, han till att stilla tumultet förr lät afstraffa en otrogen än en kristen-''**). 

 I hans harem funnos tvenne kristna prinsessor, ditsända af Leons konung***). Den 

 patriotiska historieskrifvaren får i dylika afvikelser ifrån den känslan, som tyckes 

 honom hafva bordt vara obetingadt herrskande, oupphörliga anledningar till de varmaste 

 klagomål. „För att allt skall vara utan lag och regel i denna förvirrade tid, begaf 

 sig Sancho den fete, sedan han afsatts af sitt folk, från Pampelona till Cordova för att 

 söka bot för sin onaturliga fetma, och fann vid kalifens hof musulmanske läkare, som 

 återgåfvo honom hans förra rörlighet, och en otrogen kejsare, som hjelpte honom att 

 återvinna sin thron. Och den kristne konungen, förjagad af en kristen furste, en kri- 

 sten grefve och en kristen här, återinsattes af en Mahomets efterföljare och af profe- 

 tens härskaror. Äfven denna gång offrade kristne och musulmänner den religiösa 

 principen dels åt äregirigheten, dels åt politiken. Mycket kunde trons sak icke be- 

 främjas af att spirorna eröfrades under skygd äf otrogna standarer" f). 



I främsta rummet är dock Alfons VI:s regering egnad, att åt en sådan fridsäl- 

 lare historia gifva stödjepunkter ej blott ur det politiska, men äfven ur det sociala lif- 



*) Dozy, a. a. t. I pag. 160. 

 **) Lafucnte a. a. t. II pag. 43. 

 ***) Dozy a. a. t. I pag. 201. 

 t) Lafuente, a. a. t. IV pag. 18. 



