40 C. G. Estlander. 



att han nu redan begynte för egen räkning tänka på den rika och vackra staden. 

 I stället att fullgöra aftalet med fursten af Saragossa, erbjöd han Valencia åt fursten 

 af Denia och samtidigt äfven åt Alfons, menande ärligt, såsom det tyckes, endast 

 med denne. Ty man återfinner honom kort derpå (1089) hos Alfons, som vid denna 

 tid har belånat honom med åtskilliga slott och utfärdat ett diplom, deri honom 

 och hans efterkommande tillförsäkras alla borgar och byar, dem han kunde eröfra 

 från de otrogne *). I spetsen för en ai-mé af sjutusen man återvände han till valen- 

 cianska området, derifrån grefven af Barcelona vid hans ankomst i hast uppbröt. 

 Men de band, hvilka han sålunda lyckats återknyta med hemlandet, egde ingen var- 

 aktighet; ett missförstånd då han, kallad af Alfons till bistånd vid ett företag emot 

 de otrogne, infann sig på orätt ställe, hvarigenom företaget misslyckades, var för 

 hans vedersakare nog att hos konungen väcka det gamla agget till lifs; Rodrigo 

 förklarades än engång i akt, hans gods konfiskerades och emot lagens uttryckliga 

 stadgande kastades hans maka och barn i fängelse. Fåfängt sökte hjelten rättfärdiga 

 sig genom fyrfalldiga försvarsskrifter, utfästande sig under olika villkor att i envige 

 bevisa sin oskuld emot hvem som helst; han vann dermed endast att hans maka och 

 barn tillätos begifva sig till honom **). 



Ifrån denna tid (1090) en oberoende höfding öfver en här, hvilken han besoldade 

 med krigsbytet, skapade sig Rodrigo Diaz ett egendomligt välde från Ebro i norr till 

 Alicante i söder. I jemna ströftåg drog han genom dessa bygder, skonande derunder 

 intet, så att i de utplundrade trakterna återstod hvarken vin eller säd; allt rofvet 

 försändes till Valencia att försäljas. När man frågade honom, hvarföre han sålunda 

 ofredade landet, skall han hafva genmält, att han gjorde det för att hafva något 

 deraf han kunde lefva. Sina fästen måste småkungarne lösköpa genom årliga tribu- 

 ter. Kadir i Valencia ansåg han som sin lydfurste; han emottog årligen af honom 

 hundratjugutusen dinarer och styrde staden genom sin alguazil, såsom hade han va- 

 rit dess herrskare, „ty veten, säger krönikan, att hvad han befallte i Valencia det var 

 befaldt, och hvad han förbjöd det var förbjudet" ***). Af fursten i Albarracin uppbar 

 han tiotusen dinarer och samma summa af herren i Alpuente, af fureten i Murviedro 

 sextusen och lika mycket af honom i Segorbe, fyratusen af Xericas och tretusen af 

 Almenaras beherrskare. Som sin lägerstad, der han bevarade familj och egodelar, 

 hade han utkorat och starkt befästat Catels klippa i Albarracins bergsbygd. Föredra- 

 gande detta slags herravälde, synes Rodrigo på denna tid icke hafva tagit något herra- 

 döme i varaktig besittning eller „befolkat" någon mera betydande stad. Med detta 

 uttryck — pohlar — betecknades de fasta platsernas eröfrande från de otrogne, på ett 

 något vilseledande sätt, kunde man tycka, eftersom icke sällan åtgärden bestod i 

 att låta en del af befolkningen springa öfver klingan, medan en annan del försåldes 

 åt slafhandlame. Att härvid icke alltid så noga skilnad gjordes mellan musulman 

 och mozaraber, åtminstone af Rodrigo Diaz, tyckes framgå ur den beskyllningen, som 



*) Qvintana, a a. pag. 7. — Cron. gener, parte IV fol. 321. — Gesla Roderici, som uppräknar nam- 

 nen på förläniagaraa. 



") Gesta Roderici anför dokumenterna in extenso. 



***) Cron. det Cid, Cap. CHX, som i afseende å förteckningen på de skattskyldiga orterna iir ojem- 

 förligt redigare, än Cron. gener, (se parte IV fol. 260). 



