Poema del Cid. 45 



Valencia! Valencia! AUt detta, som jag om dig förkunnat, har jag talat och sagt för 

 den stora bäfvan som jag bär i mitt hjerta *). 



Undertiden lefde den usle ibn-Djahhaf ett sorglöst lif. Han omgaf sig med lit- 

 teratörer och Tersmakare, hvilkas vittra nöjen upptogo hans tid, medan hans solda- 

 ter voro sysselsatte att våldsamt fråntaga innevånarne och till palatset hopsamla de- 

 ras munförråder. Oaktadt stadens vidsträckthet, möjliggjorde dock dess läge en full- 

 ständig blockering. Krönikorna, stödjande sig på den arabiska relationen, förvara 

 noggranna uppgifter huru månad efter månad priset på lifsförnödenheter steg. Om- 

 sider betalades för en råtta, dess vigt i guld; de fattigare sökte sig näringsmedel ur 

 kloakerna. Menniskorna föllo döde af hunger på gatorna och de lefvande voro för- 

 tärda till skuggor. Öfver murarna och när stadsportarne öppnades, störtade sig ska- 

 ror ut till fienden. De delades af Rodrigo i trenne klasser; de svagaste nedhöggos 

 genast, den andra klassen såldes för en kruka vin eller ett bröd åt morerne i för- 

 städerna, de kraftfullaste försåldes åt slafhandlarne. Detta, säger krönikan, oroade 

 emedlertid Campeadoren, som deraf befarade för stor tidsutdrägt. Han återsände 

 dem derföre till staden med tillsägelse, att hädanefter hvarje flykting skulle brän- 

 nas, såsom också skedde, ty en dag blefvo i valencianarnes åsyn aderton män och 

 qvinuor brännda på höga bål; andre kastades lefvande för hundame. Endast unga 

 gossar och flickor, som stodo högre i pris, undanskafl'ades af soldaterne, hvilka, när 

 de visste dem tillhöra rika familjer, förde dem upp på de högsta belägringstornen 

 och sökte genom misshandling aftvinga deras anförvandter dryga lösepenningar. 

 Så kunde Valencias folk, säger den. arabiske författaren, på sig tillämpa skaldens 

 ord: „Går jag till höger skall floden fördränka mig, går jag till venster skall lejonet 

 uppsluka mig, går jag framåt omkommer jag i hafvet, går jag tillbaka förtäres jag 

 af lågorna" **). 



Sedan några försök att göra ett slut på eländet misslyckats, och anstiftarne 

 blifvit af ibn-Djahhaf nedgjorde, ingaf ändteligen nöden och förtviflan åt någre af 

 de förnämste mod, att med hot om en allmän resning tvinga honom till kapitulation. 

 Rodrigo å sin sida beviljade, för att påskynda kapitulationen, de liberalaste villkor: 

 ibn-Djahhaf förblef vid styrelsen och tillförsäkrades lif och gods; besättningen skulle 

 utgöras af soldater, valde bland mozaraberne i staden; intet skulle förändras i lagar 

 eller skatter; el Cid sjelf ville taga sitt qvarter i fästet Cebolla utanför staden. 

 Den 15 Juni 1094 ryckte kastilianaren in i staden. Krönikan har återgifvit det tal, 

 hvarmed han hälsade valencianarne, hvilka, rörde af så mycket ädelmod, kysste hans 

 händer och sade till hvarandra, att de aldrig sett en så utmärkt och så ärad man, 

 ej heller en härförare med så återhållsamma trupper. „Jag är en man, skall han 

 hafva sagt dem, som aldrig besatit ett konungadöme, och ingen af min stam har 

 innehaft ett sådant***). Men från den dagen jag såg denna stad, har jag funnit den 



*) Dikten fioDes bevarad i de spanska kröaikoroa. Arabiska origiaalet torde man icke återfannit. 

 Jfr. Dozy, a. a. II app. pag. LXVIII. 



**) Cron. geuer. fråo fol. 261. Chron. del Cid Cap. CLXXXVI— CXXIV. För dessa grymiieter be- 

 skyller Qitab-al-Ictifa (Dozy, a. a. t. II pag. XXX) de musulmaaska soldnärerae, dawayir kallade, i Ro- 

 drigos här. 



**•) Så heter det i Cron. gener. fol. 273. Chron. d. Cid har raka motsalsea: -Mas so de linage de reyes- 

 uppcnbarligeo en förändring, gjord att desto mera ära hjeltea. 



