46 C. G. ESTLANDEE. 



efter mitt behag och önskat mig densamma, och jag har bedt till Gud, att han mätte 

 göra mig till herre deröfver. Sen, huru mäktig Gud är! Den dagen jag begynte 

 kringskansa CeboUa, egde jag endast fyra bröd, och nu har Gud behagat skänka mig 

 Valencia, och jag är insatt der som furste. Om jag nu derstädes beter mig rättvist, 

 och om jag väl handhar dess angelägenheter, skall Gud bibehålla mig dervid; om 

 jag handlar högfärdigt och illasinnadt, vet jag väl att han skall återtaga det. Så- 

 lunda må nu enhvar återvända till sitt arfvegods och besitta det som tillförene; den 

 som finner sin vinodling eller sin trädgård fri, må genast inträda der, den som fin- 

 ner sitt fält odladt må betala arbetaren dess penning och återtaga besittningen, så- 

 som morernes lag bjuder. Jag vill ock, att skattesamlarne i staden, enligt eder 

 plägsed, taga endast tionden, och jag har så beställt att jag tvenne dagar i veckan 

 skall åhöra edra klagomål, nemligen måndagen och onsdagen; men om j hafven nå- 

 gon nödig angelägenhet, så kommen när j viljen och jag skall åhöra eder; ty jag 

 stänger mig icke in med qvinnor till att äta eller dricka, såsom edra furstar pläga, 

 dem j aldrig kunnen se; sjelf vill jag ordna edra angelägenheter, vara eder som en 

 kamrat, skydda eder som en vän och en fader, jag skall vara eder kadi och eder 

 vfczir, och hvar gång en af eder klagar på en annan, skall jag skipa eder rätt". 

 Men när valencianarne anlände till sina hem, funno de hus och gods besatte af 

 kristne, och när onsdagen kom att de skulle klaga för herrskaren, förde denne re- 

 dan ett mindre vänligt språk. Han lofvade dem dock sin ynnest, om de förde till 

 honom ibn-Djahhaf, den han sade sig vilja straffa för mordet på Valencias furste. 

 Egenteligen vill han dock af denne utbekomma Kadir-Billahs skatter och dem kadin 

 sjelf sammanplundrat. Valencianarne fogade sig häri, och då den olycklige sökte 

 försticka någon del, blef han marterad, intill midjan nedgräfd i jorden och brännd 

 tillsammans med flere af sin omgifning. Samma öde skulle ock, säges det, hans fa- 

 milj fått undergå, derest icke Rodrigos egna soldater bedt honom om skonsamhet. 

 Sjelfve undergingo Valencias innevånare innan kort det hårda ödet, att utblottade 

 på allt nödgas öfverge den älskade fädernestaden. „Jag kunde, talade åter herrska- 

 ren, taga af eder allt det j i verlden egen, edra personer, edra qvinnor, edra barn, 

 men jag vill icke göra det. Det behagar mig att tillstädja det de aktade männer 

 bland eder, de hvilka städse visat sig pålitlige, qvarbo i Valencia, i sina hus och 

 med sitt folk; men jag vill icke att j egen enhvar mer än en mulåsna och en tje- 

 nare, ej heller att j bären vapen eller egen sådane i edra hus, om det då icke är 

 ifall af behof och med min tillstädj eise; eder andre befaller jag utrymma staden och 

 bosätta eder i al-Kudia". Denna sin vilje genomdref han utan barnihertighet; raden 

 af de bortdrifne, som med hustrur och barn genom de öppnade portarne drogo ut, 

 var så stor att den räckte i tvenne dagar. Medan morerne tågade ut, intågade de 

 kristne och mozaraberne från förstäderna, och från denna tid framåt, slutar krönikan, 

 kallades Rodrigo furste af Valencia. 



Sådan är de spanska krönikornas berättelse om Valencias eröfring. De hafva 

 hämtat den från den arabiska relationen, som måhända författades i Valencia under det 

 händelserna pågingo, och deras uppgifter besannas i det väsendtliga af ibn-Bassâms 

 och andi-e arabiske författares berättelse. Den ofördelaktiga dager, hvari hans person- 



