Poema del Cid. 47 



lighet genom densamma framträder, kan icke mildras af en samvetsgrann pröfning*). 

 Men äfven om man erkänner, att det ges moraliska bud som förpligta hjelten, hvilket 

 tidehvarf han än må tillhöra, att icke vara obarmhertig, sniken eller trolös äfven 

 emot fienden, så får man ej förgäta att tillse huruvida tadlet, som träffar honom, icke 

 äfven måste utsträckas till hela hans tidsålder. Och tidehvarfvet , som föregick det 

 första korståget, är sjelft mera kraftigt stort än ädelt, det företer öfverallt i Europa 

 ett tillstånd, hvarunder de menskliga känslorna klämdes inom våldsamma vasallers 

 stålhufvor och ringpausar, der de stundligen undanträngdes af rofgirighet och förakt för 

 menniskolif och menniskolycka. Desto mer måste i Spanien det rådande känslo- och 

 tänkesättet utgöra en mörk botten, från hvilken Rodrigos idrotter i spetsen för en 

 tapper fribrytarskara framstiga, icke som en skriande kontrast, men endast genom 

 den likafärgade gestaltens stora konturer. Så visst som hans anseende hos samtiden 

 ohjelpligen varit förloradt genom ett enda drag af feghet eller kraftlöshet, så visst 

 förverkades det icke genom ett hårdt eller svekfullt handlingssätt. Det vore redan 

 annat, om han stode med dessa karaktersdrag ibland det påföljande århundradets 

 chevalereska gestalter i glänsande harnesk, med den artigt höjda lansen i hand och 

 riddarebuden i hågen. I sådant fall skulle hans förfarande vid Valencia icke blott 

 varit en kränkning af moralen, men ock en anstöt emot tidens bättre vetande. Men 

 cheval eriet, som ännu låg i knoppning i sitt hemland, hade desto mindre på denna 

 tid begynt uti Spanien sin mission, att förädla tänkesätten och förfina känslorna. Dertill 

 kommer, att Rodrigo landsflyktig inkastats bland folk och förhållanden, der han snart 

 måste lära sig att samfundslifvet var blottadt på hvarje sedlig drifiQeder, att ett hand- 

 slag betydde löftesbrott och att ädelmodet var en larv som borde misstros. 



Förlusten af det blomstrande Valencia, nästan likaså betydelsefull som förlusten 

 af Toledo, väckte allmän sorg och bestörtning bland mnsulmännerne. „Denna för- 

 skräckliga olycka var ett åskslag för alla halföns innebyggare, säger ibn-Bassâm, och 

 höljde alla samhällets klasser med sorg och blygd"**). Vid den tiden sammansatte 

 den berömde ibn-Kafâdja följande verser om Valencia: „O palats! uti din borggård 

 hafva svärden rasat. Eländet och elden bafva ödelagt dina behag! När man nu be- 

 skådar dig, eftersinnar man länge och gråter. OlycksfuUa stad! dina bebyggare hafva 

 varit bollar som kastats mellan olyckorna; alla qval hafva tumlat om på dina öde 

 gator. Olyckans hand har skrifvit öfver portarne till alla sina borggårdar: Du är icke 

 mer du sjelf, dina hus äro icke mer några hus!"***) 



Men på all denna veklagan följde dock icke några kraftiga försök att återtaga 



*) De rent kristna urkunderna förtiga väl Rodrigos svekfulla kapitulationsbrott. Poema del Cid v. 1217 

 såväl som Gesla antyder emedlertid alt en kapitulation ingicks, och den sednare förtäljer vid Murviedros eröf- 

 ring att Rodrigo tillvägagick på ett sätt, hvars listighet och grymhet fullkomligt bestyrker de arabiska berät- 

 telserna om hans förfarande vid Valencia. Så mycket mindre kan man vara af samma tanke med hr Damas 

 Hinard, att de sednare borde förkastas som partiska, då man tyvärr icke finner, att denna sammansättning 

 af trolöshet, grymhet och girighet utgjort någon så särdeles sällsynt eller mot tidslynnet stridande karakter, 

 hvarken i Spanien eller annorstädes under medeltiden. — Hvad särskildt vidkommer det barbariska beteendet 

 emot ibn-Djahhaf, kan man icke betviQa krönikornas utsago, då man läser det tillfälliga omnämnandet deraf 

 Uti ibo-Tahirs bref till den olyckliges anförvandt, bvarar utdrag är meddeladt ofvanför pag. 17. 



") Dozy, a. a. t. Il pag. 24. 



"*) Dozy a. a. t pag. 25. 



