48 C. G. ESTLANDEE. 



det förlorade. De rättrognes emir, Jussuf ibn-Tasfin , tillfreds med den lager han vunnit 

 vid Zallâca, åtnöjde sig att emot Valencia sända sin fältherre Muhammed, som gång 

 på gång blef slagen af Rodrigo. I den otröttliga verksamhet kastilianaren ådagalade, 

 skönjer man tydligen afsigten att grunda åt sig ett vidsträckt herravälde i dessa trakter. 

 Redan föll det ena arabiska fnrstendömet efter det andra i hans händer. Almenara 

 togs och Murviedro gaf sig på ett liknande sätt som Valencia. Huru djerft han sträckte 

 sina planer, kan slutas af ett yttrande, som ibn-Bassam säger att man hört honom fälla. 

 „En Rodrigo, skall han hafva sagt, har förlorat denna halfö, eu annan skall 

 återeröfra den"*). Också är det icke osannolikt, att vid det allmänna upplösnings- 

 tillståndet i denna östra del af halfön, en man med sådan skoningslös energi och 

 sådana härföraretalanger kunnat grunda ett konungarike och, genom att gå Aragonien 

 i förväg, omgestalta för framtiden halföns öden. De kristne furstarne sågo i honom 

 ej blott en jemnlike, men ett stöd. Peter I af Aragonien ingick med Rodrigo ett anfalls- 

 och försvarsförbund, infanterne af Navarra och Barcelona äktade hans döttrar, de enda 

 arfvingarna till hans välde. 



Det bevisade sig dock snart, i hvilken grad detta väldes upprätthållande var be- 

 roende af hans arm. Medan en sjukdom hindrade honom att deltaga i ett nytt här- 

 nadståg emot Muhammed, blefvo hans trupper under Alvar Fanez befäl slagne i en 

 blodig drabbning. Man säger att vreden och smärtan öfver denna motgång skall hafva 

 tillskyndat honom döden, som kort derpå inträffade i Juli 1099. 



Hans värdiga maka, donna Ximena, sökte i tvenne år att värna sig i Valencia 

 emot almoravidernes angrepp. Konung Alfons, af sin franka kallad till bistånd, lycka- 

 des endast bereda henne och de kristne utväg att öfvergifva staden, hvilken, uppbränd 

 af de aftågande, nu besattes af almoravidernes härförare Abu-Muhammed Mazdalî. 



Bet välde Rodrigo Diaz varit mäktig att skapa, mäktade efter honom ingen af 

 de kristne att upprätthålla. Ännu i etthundrade trettiosex år förlustade sig de rättrogne 

 i spatsergångarue vid Guadalaviar, innan dessa genom Jakob Eröfrarens segersälla svärd 

 återkommo i de kristnes våld. 



Vid affärden medtog doana Ximena sin makes lik och nedsatte det i klostret San 

 Pedro de Gardena, hvilken högtvördade ort från den tiden blef den af nationens 

 känsla helgade medelpunkten för traditionerna om nationalhjelten — om el Cid. 



Poemet om el Cid, dess ålder, uppkomst och sammansättning. 



I samtidens medvetande åstadkommer en personlighet, sådan som Rodrigo Diaz 

 de Bivar, en fortgående rörelse hvilken i det närmaste kan förliknas vid de ringar, som af 

 ett föremål åstadkommas uti vattenspegeln; ju längre rörelsen fortgår, desto mer sväf 

 vande och ovissa blifva bilderna af första intrycket; ju närmare begynnelsepunkten, 

 i desto noggrannare aftryck återgifvas de ursprungliga konturerna. Det är vid detta, 

 den fortgående rörelsens tidigare stadium, dikten ännu icke skiljt sig ifrån krönikan, 

 utan båda ligga slutna inom traditionen såsom tvillingsväsenden inom ett och samma 

 närande sköte. Småningom växer dock den ena från den andra. Nationaldikten fortgår 



*) Dozy a. a. 24. 



