Poema del Cid. 15 



komma stallen i el Cids historia, der berättelsen rör sig ibland arabiska förhållan- 

 den, öfver hvilka samtliga kristna urkunder, äfven med samlade krafter, mäkta blott 

 sprida en matt och oviss belysning. Så har eröfringen af Valencia, kanske för af- 

 lägsenhetens skuld, i afseende å enskildheterna bleknat bort från minnet. Det är 

 derföre konung Alfons vid affattandet af sin krönika, när han närmar sig denna till- 

 dragelse, griper till en källa af helt annat slag än alla de öfriga dem han anlitar. 



Professor Huber är den förste som, i inledningen till sitt ofta citerade arbete, 

 fäster uppmärksamheten vid detta säregna stycke i den alfonsinska krönikan. Profes- 

 sor Dozy har det lyckats att, med den vidsträckta kännedom af spanska medeltids- 

 historiens urkunder, särdeles de arabiska, som stod denne lärde orientalist till buds, 

 till full evidens ådagalägga denna källas ursprung. Man genomläser icke det hit- 

 hörande briljanta kapitlet i hans Recherches (t. II pag. 39 — 52), utan att vinna 

 den fullkomliga öfvertygelsen , att konungen -kronisten öfversatt stycket ifrån en 

 arabisk relation om händelserna vid belägringen, gjord af någon samtida och må- 

 hända i Valencia vid tillfället närvarande. Genom svårigheten för konungen att väl 

 bemästra det främmande språket, låter det besynnerliga och afsti ekande i detta stycke 

 förträffligt förklara sig, utan att man för dess skuld behöfver anse Cid-partiet vara en 

 sednare inskjutning. Väl måste man vara på sin vakt, att icke af hr Dozys korta 

 och bestämda resonnemang låta leda sig för långt och oförmärkt som bevisad antaga 

 äfven hypotesen, att författaren varit en af de personer hvilka af el Cid brändes till- 

 sammans med Valencias Kadi. Tyvärr blir det oafgjordt hvems stämma man hör, 

 äfven om man förvissas att detta är en stämma ur hjeltens egen tidsålder. 



Det faller lätt i ögonen, att denna hr Dozys upptäckt är ett nytt uppslag i 

 forskningen efter källorna till el Cids historia. Åt dem som betvifla hjeltens tillvaro 

 eller betydligheten af hans ställning, måste det nyss medgifvas, att Historia Leonesa, 

 äfven understödd af öfriga kristna urkunder, icke förmår gifva en fullt nöjaktig och 

 motsägelsefri utredning af det faktiska. Men framförallt måste man tillstå, att den 

 latinska biografen, såsom stödande sig på decenniers tradition, kan hafva förändrat 

 hjeltens karakter. Äfven den samvetsgranna erinringen, som väl med förtrytelse kan 

 minnas ett eller annat drag i hjeltens lefverne, ser dock på det hela taget hans lif, 

 äfven hon, med nationalfördomens och nationalstolthetens ögon. Hon kan ej annat 

 än vara partisk för honom i hans förhållande till trosfienden. Äfven der hon minnes 

 handlingarna riktigt, ger hon åt hans våldsamhet ett motiv af nödtvång, åt hans 

 trolöshet ett sken af rätt, åt hans obarmhertighet en mindre fasansfull form. Här 

 bevisar sig åter den allvarliga traditionen som en syster till den episka. För att åter- 

 finna rätta karakteren hos el Cid, erfordras derföre på de kristna källorna ett krite-- 

 rium, som alldeles icke stått under någon inflytelse af den spanska nationalkänslan. 

 Naturligtvis var det araberne, i hvilkas öden el Cid så kännbart ingripit, som i sin 

 rika litteratur borde afge detsamma; de hade gifvit honom hans tillnamn, de borde 

 åtminstone kunna säga, hvarför. 



Emedlertid utgjorde den ständiga tystnad som på detta håll rådde i afseende å 

 den kastilianske hjelten, ett lika flitigt andraget argument emot hans historiskhet, 

 som bristfälligheten hos de spanska och latinska urkunderna. Man mente dock att 

 CoNDE, som 1820 utgaf sitt stora verk Historia de los Arabes en Espana, upphäm- 



