14 C. G. ESTLANDEE. 



med kraftiga uttryck, sådana som dira et impia depredatio, beteckna denna ovilja 

 öfver hans handlingssätt, 



I jämförelse härmed röjer sig hos Poema del Cid en helt annan karakter. 

 Dess hjelte är mio Cid, nationalhjelten. Författaren uppehåller sig redan i början 

 vid hans privatförhållanden och egnar dem sedan sin uppmärksamhet i så hög grad, 

 att de politiska eller rent historiska bli för dessa blott en bädd eller ram. Hans af- 

 sigt är uppenbarligen icke att förtälja en minnesvärd lefverneshistoria, utan att skildra 

 lefnadsförhållanden som anslagit nationalkänslan. Han anför till den ändan de drag, 

 som relèvera hjeltens dygder, hans tapperhet i striden, hans loyalitet emot fursten, 

 hans fromhet i sitt hem. I hvilken grad han anlitat traditionen eller sjelf utarbetat 

 berättelserna må tillsvidare lemnas oafgjordt; det vissa är, att han för fonden af sitt 

 verk står i skuld till en annan del af sägnerna, än författaren af Historia Leonesa. 

 Författaren till poemet har tvertom hämtat sin dikt ur den omständliga, detaljerande, 

 målande traditionen. I och genom dessa tvenne verk, det ena historiskt, det andra 

 poetiskt och båda samtidiga eller från medlet af 12:te seklet, visar sig traditionen 

 under formen af en antik dubbelbyst, hvars ena anlete är Klios, den allvarliga historie- 

 gudinnans, det andra Kalliopes, den högstämda episka diktens. Hvardera bära de en 

 griffel och en lagerkrans, och vid all olikhet mellan den strängt bildades och den 

 sköntformades anletsdrag, skönjer man dock genast frändskapen. Ty äfven den poeti- 

 serande traditionen vid denna tidiga period af dess utveckling, ehuru hon icke afser 

 tilldragelsens verkliga sammanhang eller förhållanden, bevarar dock troget dess om- 

 hölje. I Poema del Cid återfinner man, med något afdrag för det femtioåriga tids- 

 afståndet, så att säga hjeltebildens kostym, hvilken författaren till Historia Leonesa 

 icke ansett för sin uppgift att skildra. 



Men Poema del Cid är icke blott en fyllnad till Gesta i afseende å tidsskildrin- 

 gen, dess uppgifter kunna verkeligen tjena till att bestyrka dennas, såvida som 

 hvardera relationen, poemets och biografins, är affattad oberoende af den andra. 

 Och det är klart, att äfven vid den sednare en sådan verifikation är af nöden; pröfvo- 

 medlets egen halt måste genom kritiken blifva ntransakadt. Mycket riktigt erinrar 

 professor Dozy att, „äfven i den allvarligaste erinring, femtio år efter tilldragelsen, 

 kännedomen derom icke mer kan vara en exakt reproduktion af verkligheten. Den 

 som blott ur denna källa vill skrifva dess historia, kan väl värna sig mot sägner 

 och omständliga skildringar, på hvilka fantasin uppenbarligen tryckt sin prägel, men 

 emot de misstag, som ofbnnärkt insmyga sig i minnet, kan han icke värna sig".*) 

 En omständighet är uteglömd, och denna glömska sprider förvirring i motiveringen, 

 eller ordningsföljden i tilldragelsen är omkastad, och af detta misstag uppstår en 

 ohjelplig motsägelse. Detta är i icke ringa grad fallet med ifrågavarande biografi. 

 Mången dunkel omständighet belyses icke der. Då Rodrigos föregående lif under 

 Ferdinand och Sancho antingen alldeles icke eller ock helt knapphändigt beröres, 

 förblir motivet till Alfons osläckliga vrede emot hjelten en fullständig gåta. Till att 

 i sådana fall belysa och förfullständiga, bidrager än Poema del Cid, än den frag- 

 mentariska klostersången, än de andra latinska vittnesbörden. Men äfven så före- 



*) A. a. och st. 



