10 c. G. ESTLANDEE. 



Carrion oct deras parti utkräfd. Det särskiljer sig dock väsendtligen från det öMga 

 traditionella elementet och från den spanska traditionen öfverhufvud. Det är af en 

 helt fiktiv, ohistorisk art och förtäljer utförligt om sultanens af Persien ambassad till el 

 Cid, samt om hjeltens saliga hädanfärd. Utgörande å ena sidan en legend, som flu- 

 tit ur klosterfantasin, röjer detta slutstycke å den andra sidan ett upphof ur de fran- 

 syska, från andra sidan Pyrenéerna inträngande fabeldikterna. — Men äfven sedan 

 man upplöst den alfonsinska krönikans Cid-parti i dessa beståndsdelar, återstår ännu 

 ett högst väsendtligt stycke, som icke kan hafva hämtats ifrån någon af dessa käl- 

 lor. Det utgör en mycket detaljerad och liflig skildring af Valencias långvariga och 

 förskräckliga belägring. Hvarken Poema del Cid eller Historia Leonesa beröra den- 

 na tilldragelse annorlunda än helt kort och torrt, måhända derföre att dess detaljer 

 för afståndets skuld jemförelsevis mera utplånats från folkminnet. Likaså litet kan 

 det hafva härflutit från det traditionella förrådet. Dess orediga stil, dess främmande, 

 ofta svårbegripliga, poetiska uttryck och ord, såväl som den icke alltid kristliga, ej 

 heller kastilianska tonen särskilja detta stycke på det bestämdaste från allt det öf- 

 riga och leda genast blicken åt ett helt annat håll. Det är också förnämligast sti- 

 lens besynnerlighet i detta stycke, som gifvit anledning till att anse hela Cid-partiet 

 som en sednare inskjutning i den alfonsinska krönikan. 



Genom denna analys af ifrågavarande parti leder forskningen schaktet, der den 

 följer sanningens ådra, ifrån öppningen i det 13:de till djupt in i det 12:te seklet, 

 eller ett sekel bortom den spanska häfdateckningens begynnelse. Samtliga nämnda 

 beståndsdelar, sånär som Rodrigos af Toledo och Lucas' af Tuy krönikor, tillhöra 

 detta samma, för sin poetiserande verksamhet så illa ansedda sekel närmast det, hvari 

 hjelten lefde. Den behandling konungen lät öfvergå sina källor är så naiv, så utan 

 beräkning och derföre äfven för forskningen så oberäknelig, att den åsigt han i och 

 genom behandlingen uttalat om de skilda källornas trovärdighet ger föga ledning för 

 en kritik af dem. Likvisst synes fullständigheten, hvarmed han använder Historia 

 Leonesa, af hvars data knappt nog ett enda ej är uti hans krönika inflickadt och för 

 hvars skuld, der så är möjligt, han gemenligen öfverger sina andra källor, bevittna 

 en större tillförlit till densamma och berättiga henne till en större uppmärksamhet. 



Ännu vanskeligare kriterium af 12:te seklets urkunder erbjuder en annan bear- 

 betning af desamma, tillhörig 13:de eller kanske hellre det 14:de århundradet, *) och 

 afgjordt yngre än den alfonsinska. Denna krönika, som i 297 kapitel behandlar el 

 Cids lefnadsöden och med honom samtida tilldragelser, bär namn af Chronica del 

 Cid och har af professor Huber utgifvits i en förträfflig edition. Föröfrigt är förhål- 

 landet mellan denna och Cronica general icke lätt att utreda. Om det å ena sidan 

 är uppenbart, att författaren till Chronica del Cid, efter all sannolikhet en andelig 

 nr klostret S:t Pedro de Cardegna, bearbetat den alfonsinska krönikans Cid-parti, är 

 det å andra sidan likaså bevisligt, att han derjemte återgått till dennes källor, och 

 äfven delvis anlitat nya, ehuru blott i detaljer och dessa mestadels fiktiva. **) Till 



•) Jfr Edélestand du Méril, a. a. pag. 288 n. 1. 



•*) Att Chronica del Cid är jngre äa Cronica general, sluter jag bland annat deraf, att dess 

 uppfattning af hjeltens karaltter tillhör en yngre tid: alla de drag af hednisk vidskepelse och vildhet, som 

 i Oron. gen. bihehållits ur källorna, äro här bortlemnade eller förmildrade, och hjelten är vorden en 



