8 C. G. Estlander. 



från Silos krönika förkommit och dermed det vigtigaste ögonvittnet för Alfons VI:s 

 regering förstummats. Genom jemförelse med återstoden af hans krönika har man 

 visserligen funnit, att Rodrigo af Toledo och Lucas af Tuy i sina knappa berät- 

 telser öfverhufvud troget följa denne föregångare; men då de tillhöra förra hälften 

 af 13:de seklet, ligger således mellan dem och el Cid hela det 12:te, hvarunder den 

 poetiserande traditionen var i så liflig verksamhet vid hjeltens minne. På samma 

 grund har man jäfvat, såsom ohistoriska i fråga om el Cid, alla 13:de seklets kröni- 

 kor; — det är, hela den spanska häfden som i dem har sin begynnelse. 



Men är väl den uppgiften omöjlig, att framleta sanningen af en tilldragelse i det 

 ll:te seklet ur krönikor från det 13:de, om ock endast med ledning af det mellanliggande 

 seklets tradition? Är då denna ett så helt och hållet otacksamt föremål för kritiken? 

 Den spanska häfden är af kunglig börd. Den stora krönika, som är bekant 

 under namnet El cronica general de Espana, är, numera utom allt tvifvel, att 

 till alla dess delar anses som ett verk af konung Alfons X. Med hvilken rätt man el- 

 jest må yrka, att denne konungs tillnamn el Sahio icke må tolkas som den Vise, 

 utan som den Lärde, så är det dock visst att de tvenne hugstora tankarne, den 

 ena, att stadfästa laglig ordning bland sitt folk och hvilken ledde honom till att ut- 

 arbeta Las siete partidas, den andra att begynna sitt folks historia för att, såsom han 

 sjelf säger, „åt efterverlden bevara minnet af förfädrens handlingar", äro fostrade af 

 en konungslig visdom, sällspord under den fridlösa medeltiden. För att uppnå det 

 scdnare syftemâret, förtäljer han, „hafva vi Alfonso, med Guds nåde Kastiliens ko- 

 nung, befallt hopsamla alla tideböcker, så många vi kunnat, i hvilka någonting för- 

 täljes om Spaniens öden, och sammansatt denna bok om alla de händelser hvilka 

 derstädes kunnat tima"*). För det mesta hafva väl de källor, han sålunda hopbrag- 

 te, utgjorts af äldre latinkrönikor, men att äfven den poetiska traditionen, kanske 

 ofta nog mnndtligen föredragen, deri ingått, är otvifvelaktigt och lätt skönjbart på 

 metern och assonansrimmet, som icke allestädes under bearbetningen utplånats. Det 

 ligger i öppen dag, att behandlingen är likså okritisk och källorna likså ofta ohisto- 

 riska, som hos Livius, men att derföre skjuta det hela åt sidan, i stället för att 

 upplösa det i sina beståndsdelar och bestämma dessas värden, är icke klokt i afse- 

 ende à den ene eller den andre. Det sednare är hvad den nyare kritiken till stor 

 del utfört vid den alfonsinska krönikan. Låtom oss tillse dess resultater i afseende 

 å den fjerde och sista delen, hvilken, sträckande sig ifrån ll:te århundradets början 

 intill Alfons egen regeringstid, till mer än hälften är egnad åt el Cid. 



Detta Cid-parti utgör i många hänseenden en egendomlig del uti verket. Redan 

 dess oproportionerliga utsträckning har gifvit anledning till många olika meningar. 

 Den märkbara skiljaktigheten i skrifsätt, som deruti ställvis förekommer, har gifvit fart 

 åt åsigten att partiet icke vore att anses som ett verk af konung Alfons egen hand, 

 utan som en scdnare inskjutning. Det skall dock visa sig, att denna skiljaktighet låter på 

 annat sätt förklara sig. Den kunglige auktonis tillgörande är öfverhufvud en fri bearbet- 

 ning, icke en öfversättning af källorna; äfven der han uppenbarligen har en sådan för 

 ögonen följer han icke alltid dess ordning, ej heller dess uttryckssätt. Men emedlertid 



*) Pörctalel till Cronica general, ed. Walladolid 1604. 



