4 C. G. Estlander. 



utgör sedan en lefvaude källa, hvilken i nationens ande håller dessa rötter friska 

 och drifver stammens ädla krona emot höjden, och när denna sänker sig maskstun- 

 gen, drar sig hans minne undan och försvinner. Men ännu, sedan sången om honom 

 längesedan tystnat, och sedan hans namn synes blott kunna ega en vemodig klang 

 af förgången storhet, säges det vara kändt och framför andra kärt bland Spaniens 

 folk. Om de nämnda rötterna ännu hafva lif, och om de än engång börja slå ut i 

 kraftiga handlingar, skall det kanske visa sig, att minnet af el Cid alltän flyter 

 uppfriskande i grunden af den spanska nationens ande. När i vår tid frihetssinnet 

 begynte vakna i Spanien och dess rörelser, ibland annat, sökte sig uttryck i den be- 

 kanta Riego-hymnen, sjöng man genom hela Spanien 



Lugne och glade, 

 Käcke till dater. 

 Höj om, kamrater. 

 Sången till strid! 

 Vid våra toner 

 Verlden sig undre, 

 I oss den beundre. 

 Söner af Cid! 



Den första länken i denna poetiska process är den åldriga dikt, som jag före- 

 tagit mig att meddela i svensk öfversättning. Redan af det ofvausagda framgår, att 

 det icke kan vara ett konstnärligt intresse, beroende på formens skönhet, eller en- 

 samt ett rent estetiskt intresse, beroende på det egendomliga poetiska skapelsesättet, 

 som utgör hufvudsaken vid en äkta nationaldikt. Dess betydelse är lika mycket den, 

 att vara en framställning af nationens egendomliga sätt att tänka, känna och lefva 

 under den ungdomsfriska perioden af dess utveckling. Historien hämtar ur national- 

 dikter sina lifligaste och sannaste färger. Augustin Thierry har i sina mästerverk- öfver 

 franska och engelska medeltiden visat hvad historien kan blifva, då den uppsöker 

 dylika vittnesbörd. I nationaldikten är det folket sjelft som direkte, ehuru omed- 

 vetet bär vittne om sig. Han vore en sj elf biografi, om han ej vore så helt och hål- 

 let naiv, så fri ifrån all reflekterad afsigtlighet. Men i denna naivitet ligger ock or- 

 saken, hvarföre det konstnärliga intresset ej kan vara stort. I farten att förtälja den 

 beundrade hjeltens idrotter tänker ingen af de många, som utgöra „sagans mund", 

 på en poetiskt vacker form. Materialet hvaraf formen borde förfärdigas, — språket 

 sviker ock oupphörligen. I diktningens ström medföljer både likt och olikt, och när 

 nu härtill kommer, hvad Poema del Cid beträffar, att diktstycket utgör en våg som 

 af strömmen kastats upp nästan vid dess början, innan ännu den poetiska omge- 

 staltningen hunnit någon längre tid fortgå, så finner man det helt naturligt, att den 

 historiska prosan så ymnigt blandar sig in i diktens poetiska gestaltning. Poema del 

 Cid tillhör en tidsålder, i hvars medvetande den historiska och den poetiska verk- 

 samheten ännu icke åtskiljts. Krönikan och dikten nära sig hvardera vid traditio- 

 nens bröst och äro icke sällan, såsom tvillingar, svåra att skilja. 



Om denna blandning af poesi och prosa medfört sina olägenheter för poemet 

 om el Cid, i det den beröfvat dikten en stor del af det konstnärliga intresset, har 



