Inledning. 



Xljelten uti Poema del Cid är en af dessa personligheter, hvilka iios sitt folk genom- 

 lefvat en dubbel historisk utveckling, den ena gången som verkliga, den andra gån- 

 gen som diktade. Det ges nemligen en art af diktning, som sjelf har betydelsen af 

 historisk tilldragelse redan dei-före, att den icke så mycket är ett verk af individuelt, 

 som icke fast mer af nationens skaldskap. Den återspeglar direkte och mera omedel- 

 bart hela folkets lynne, seder och tänkesätt, emedan den icke nödgas först afspegla 

 någon enskild diktares, och dess kraft är tillfölje deraf så underbar, att den ur det 

 torgångna kan frammana hjeltar till att ånyo deltaga och ingripa uti, ja nästan länka 

 folkets öden. Återkallade, om icke till verklighetens så till minnets lif, framträda 

 deras gestalter ånyo på historiens skådeplats, och deras verk är denna andra gången 

 universellare, ädlare och skönare för det de verka i andelig måtto. I deras karak- 

 terer och lefnadsmål ser nationen sin egen karakter sammanfattad, sina högsta sträf- 

 vanden angifna, när hon drar ut i striden för sin sak, är det som droge hon ut för 

 deras sak, det är i deras hand hennes mot höjden riktade blick varsnar national- 

 baneret, deras namn utgöra hennes fältrop. Det är nu först, i denna ädlare skepnad 

 och undandragna det verkliga lifvets brister, fel och delade meningar, en sådan per- 

 sonlighet rätteligen betecknas med det ärofulla namnet nationalhjelte. Minnet, tra- 

 ditionen, hvari de lefva — och denna gång ett lif af sekler, — bär för den del, som 

 format sig poetiskt, namn af nationaldikt i ordets första och egentliga betydelse. 



Den spanska nationen har egt ett flertal af sådana hjeltar, men det främsta 

 rummet bland sina minnen har hon tilldelat Rodrigo Diaz de Bivar, vanligen 

 känd under tillnamnet el Cid. Denna höga utmärkelse — och kan väl en dödlig 

 vinna någon högre? — har hon sjelf uttryckligen tillerkänt honom, genom att fram- 

 för sina andra hjeltar kalla honom sin; viio Cid nämnde honom hvar man i Spanien 

 ett knappt halft århundrade efter hans död. Veterligen har ingen nation egnat någon 

 af sina män ett sådant tillgifvenhetsuttryck. Öfverväldigad af nationalkänslan för- 

 mår vid samma tid den gamla klosterskalden endast utbrista 



Hispalis novit et Iberum litus 

 Quis Rodericus. 



Också varade den poetiska återuppväckelseprocess, för hvilken han blef före- 

 mål, lifligt och oaf brutet intill 17:de århundradet, eller jemt upp sålänge som Spaniens 

 folk bibehöll den höga historiska ställning, hvilkeu Rodrigo Diaz de Bivar genom 

 sina bragder på Alfons VI:s tid bidrog att grundlägga, och hvilken el Cid såsom ett 

 hugstort manande minne fortfor att värna. Han framträder vid tidpunkten när det 

 kastilianska folkets ande utvecklar sig till den trottsiga kraft, den stolta sjelfkänsla 

 och den trofasta loyalitet, som äro rötterna till dess växande storhet, hans minne 



