Poema del Cid. 49 



länge i intimaste samband med traditionen, medan historien, i händerna på reflexio- 

 nen, som silar minnets data genom urkunder och stridiga fakta, sträfvar att återgå 

 till utgångspunkten, till den ursprungliga bilden. Men äfven vid nationaldikten be- 

 gynner snart nog en annan kraft, än det blott reproducerande minnet som i traditio- 

 nen är verksamt, att arbeta på bildens utvecklande. Denna kraft är fantasin, hvilken 

 vill på det traditionella förrådet göra sina lagar gällande. Sålänge dock den egent- 

 ligen såkallade nationaldiktningen varar, det är, sålänge de många handhafva den 

 poetiska kraften, förblir bilden fortfarande i intimaste beröring och öfverensstämmelse 

 med den traditionella, den i den allmänna erinringen fortgående. Först när den indi- 

 viduella skalden helt och hållet öfvertagit densamma, lösrycker han bilden från tradi- 

 tionen, behandlande honom uteslutande efter fantasins lagar. 



Att följa Rodrigo Diaz genom denna poetiska utvecklingsprocess, eller med andra 

 ord, att skrifva historien om el Cids öden i minnets verld, vore en så mycket intres- 

 santare och vigtigare uppgift, som en sådan historia, begynnande med de motiver uti 

 hjeltens lefverne och karakter, hvilka anslogo nationen och blefvo impulserna till den 

 poetiska verksamheten, nödvändigtvis måste åtskådliggöra sjelfva den poetiska kraften 

 och redogöra för lagarne, enligt hvilka den spanska nationen vid idealiseringen till- 

 vägagick. En sådan uppgift måste jag dock för denna gång åsidosätta för den mera be- 

 gränsade och kritiska uppgiften, att bestämma den särskilda plats Poema del Cid uti 

 traditionen intar. Till den ändan vill jag försöka att till besvarande upptaga den 

 gamla tvistefrågan om poemets ålder, samt derefter undersöka, hvem som kan anses 

 vara dess författare, och sluteligen, i hvilket förhållande poemet står till nationaldikt- 

 ningen. 



Ofvanföre antogs poemets aifattande hafva inträffat samtidigt med affattandet af 

 Gesta Roderici, eller vid medlet af 12:te seklet. För denna åsigt hafva de eminen- 

 taste forskare utan tvekan uttalat sig. Så Ferdinand Wolf, Diez, Huber, Damas 

 Hinard, medan de grundligaste spanska kritici *) förklarat poemet i språkligt hän- 

 seende tillhöra denna period. Dermed kunde frågan anses afgjord. Men då Édélestand 

 du Méril lemnar henne oafgjord**), då Ticknoe anser sannolikt att poemet uppstått 

 inemot 13:de seklet***), och då professor Dozy helt och hållet skiljer sig ifrån den 

 allmänna meningen och anser poemets affattande tillhöra förra hälften af 13:de århun- 

 dradet, så är frågan visserligen öppen ännu. Under afvaktan på resultaterna af den 

 bevisning hr Amadok de los Rios i sin Historia critica skall hafva företagit emot 

 professor Dozy, har jag så mycket mer ansett mig böra försöka en egen bevisning, 

 som den af hr Damas Hinard uppställda icke förefallit mig tillfredsställandet). 



*) A. Duran, Romancero General, t. I. pag. XLI, LII. — Malö de Molina, a. a. pag, XV. 



**) A. a. pag. 292, n. I. 



'**) Historia de la Litteratura Esponoia, träd. por D. P. de Gayangos, Madrid 1831. I Ticknors 

 åsigt synes den berömda öfversattaren instämma. 



t) Poeme du Cid, pag. XIV o. XV. Förutom de ofta undersökta verserna i poemet sjelft, hviJIia 

 längre fram skola beröras, utför hr Damas Hinard sin bevisning sålunda, att han antar uttrycket mio Cid 

 vara uppfunnet af författaren till poemet, ocb, då nu detta uttryck förekommer bos Alfous VIIis panegyrist. 

 (se ofv. pg 11), deraf drar slutsatsen att poemet är äldre än panegyriken. Såsom ett annat bevis anser han 

 sig kunna påpeka den omständigheten, alt biskopen don Hieronymus säges vara kommen ifrån Orienten 

 hvilket, menar hr Damas Hinard, är ett påhitt föranledt af andra korståget. 



