52 C. G. ESTLANDEE. 



ten kunde i dess första uppträdande röra sig sä fermt och skickligt i det spanska 

 folkspråket. Utan tvifvel måste en förberedande öfning hafva försiggått, j ernte det 

 dessa klosterskalders öfning att göra vers på latin utgjorde en slags skola för den 

 nationella verskonsten. Också förekomma hos Gonzalo de Berceo talrika vändningar, 

 fraser och bilder, dem han lärt sig från de latinska volymerna i S:t Millans kloster. 

 Vid den naiva sammanställning, hvari han sätter den allmänna mundarten vid sidan 

 af annan latin, kan han naturligtvis icke tveka att i sitt språk införa latinska ord. 

 En vers sådan som denna 



Que siempre fici é dixi vanîtat é folta 



är i sjelfva verket latin lika mycket som romaniskt mål. Understundom inblandar 

 han hela latinska fraser i sin vers, såsom 



Si ad opera manûm los mandaban exir. — 

 Guardate ne ad lapidem. pedem tuum offendas * ). 



Men med afdrag af denna lärda inblandning visar sig hos Gonzalo den spanska ro- 

 man z på en ståndpunkt, der den redan lemnat den kaotiska bildningsperioden långt 

 bakom sig. Syntaxen är i det väsendtliga bestämd, formbildningen med konseqvens 

 genomförd, accenten flyttad på nya ställen i verbernas flexionsändelser, — allt i 

 öfverensstämmelse med det sätt, hvarpå det nya idiomet hade att omarbeta det la- 

 tinska språkmaterialet: artikeln är fullfärdig i kasus och genus, af casusändelser fin- 

 nes intet spår, de blifvande pronominerna äro från det latinska förrådet utgallrade 

 och verbet har omformat sitt paradigm genom att insätta de nygestaltade flexions- 

 ändelserna på deras rätta platser. Såsom språket hos Gonzalo framträder, återstår 

 blott att satsfogningen blir mindre styf och mindre vacklande i sin logik, att här 

 och der uppdykande latinska ord blifva omformade, samt att längre och kortare 

 episka paralellformer, som kringflyta jemte de regelbundna pronominerna och verbal- 

 ändelserna, blifva uteslutna, för att den kastilianska dialekten skall vara fullständigt 

 utvecklad **). 



Jemför man nu härmed spåket i Poema del Cid, så får man blott akta sig 

 för en alltför hastig konklusion om dess höga ålder. Det faller genast i ögonen att 

 Gonzalo de Berceo och den med honom samtida författaren till Poema de Ale- 

 j an dr o skrifva temmeligen felfria alexandriner och städse indela sina verser i strofer 

 om fyra rader, alla med ett genomgående mestadels qvinligt konsonantrim, medan 

 deremot versradernas längd i Poema del Cid varierar till den grad (från 8 till 24) 

 och poetens förmåga att genomföra ens assonansrimmet är så klen, att de mest olika 

 åsigter gjort sig gällande om dess prosodiska principer. Men en bättre verskonst 

 kan bero på en större poetisk förmåga, en felfriare prosodi på intimare kännedom af 

 klassikerna, en ledigare alexandrin på större förtrogenhet med verskonsten norr om 

 Pyrenéerna; man är deraf icke berättigad att sluta till olikhet i ålder. Det tjenar 



*) S. Domingo de Silos, str. 89 och 141. 



'*) Sådana parellformer äro: pron. person. 3:je pers. elle och elli för él, oas. obl. mase. lo och Ii 

 vid sidan af le samt i plur. lis vid sidan af les; poss. mienno för mio; determ. essi; verbaländelscr: 

 ien för ian; siedes, sieden som efes, son; vidi, vido, vidieren; fuisti, ra. fl. 



