Poema del Cid. 53 



dock miu bevisning till något stöd, att en språkkännare, så utmärkt som Diez, hufvud- 

 sakligen på grund af deu omständigheten, att Gonzalo de Berceo använder den fyr- 

 radiga alexandrinstrofen och poemets alesandriner blott gå i enrimmiga tirader, till- 

 delar det sednare en högre ålder än det förra*). 



Öfverhufvud må man väl akta sig, att hos ett sådant medeltids språkmonument 

 sluta till någon högre ålder allenast af det ålderdomliga tycke, som dess otympliga 

 vers och oviga språk bär på sig. Paralellformerna uti Poema del Cid äro ojemför- 

 ligt talrikare än hos Gonzalo och hans samtida, omkastningarna så regellösa, sam- 

 mandragningarna så våldsamma och satsfogningen så styf, att häraf ovillkorligen 

 väckes föreställningen, att författaren af vår dikt haft att kämpa med oböjligheten, 

 osäkerheten och tafattheten hos ett långt äldre språk **). Men huru genomgående alla 

 diktens delar dessa egenskaper än må vara, och huru fullständig tillfölje deraf den 

 ålderdomliga färgläggningen än är, måste man noga ihågkomma den varning de er- 

 farnaste forskare, såsom Wolf och Diez, i detta hänseende gifva; medan i en provins 

 och hos en skriftställare tungomålet i dessa laglösa språkperioder bibehåller arkais- 

 mer af alla slag, röjer det i en annan författares hand, från samma tid men från en 

 annan del af landet, en långt högre utveckling, en större böjlighet och konseqvens. 



Men det ges likvisst, vid jemförelsen mellan tvenne språkmonumenter, en iakt- 

 tagelse som uti ifrågavarande hänseende kan tjena till säker premiss för en konklu- 

 sion. Denna iakttagelse afser hvarderas förhållande till de tendenser, som språket 

 under sin utveckling vill genomdrifva. Vid latinets ombildning till spanska röjer sig 

 vissa afsigter, dem folkets genius söker konseqvent utföra. Om det nu visar sig, 

 icke i afseende å en tendens, men i afseende å fiere, icke vid ett exempel, men vid 

 många, att det ena språkmonumentet står närmare latinet, det andra närmare den 

 moderna spanskan, så beror denna olikhet icke på några tillfälliga förhållanden hos 

 de respektive författarne, utan på allmänna språkförhållanden i de olika ti- 

 der de lefvat. Af sådana olikheter förekomma ganska många uti Poema del Cid 

 å ena sidan samt i Gonzalos poemer och de med dem ungefår samtida Poema de 

 Alejandro och Libre d'Appolonio å den andra sidan. Jag vill anföra några af de 

 väsendtligaste. Tendensen att utbilda en bestämd artikel gör sig gällande hos span- 

 skan, som hos de andra romaniska språken. På Gonzalo de Berceos tid befinnes 

 den redan fixerad; uti Poema del Cid förekommer ännu, om ock sällsynt, den längre 

 formen: ello, elo***). — Bland" verbalformerna vill spanskan ombilda latinets tredje 

 person pluralis genom att bortlemna t, och hos Gonzalo de Berceo kan man icke 

 upptäcka spår af bokstafven; uti Poema del Cid qvarstår den åtminstone på trenne 

 ställen t). — De romaniska språken bildade sitt futurum utaf presens habeo och 



*) AUromardsche Sprachdenkmale, Bonn 1846, pag. 86, 107. 



**) Pron. elli, elle, ele, el; ambos, amos. Verb. hübe, hove, ove, off, of och med suffix ofl; ex, he; 

 tendras, temas, terras; pondra; pornä, porrä; ygamos, iscamos; exco. Omkastningar och sammandrag- 

 ningar: ijndos, idnos; tobeldo, toveldo, tuvetelo; valeide, valedle; amasdo, asmado; lan, le han; nimbla, ni me la. 



*•*) Jfr. Diez, Grammatik der roman. Sprachen, Th. II pag. 27. — Hit hör det i Poemet återlsom- 

 mande uttrycket: Ellos mediados gallos (v. 323), som rättast upplöses i en illos, enligt del efter latinska 

 språkbruket, hvilket här, som i mycket annat, stöder sig på det fornlatinska; Terentius har ellum, ellam 

 för en illum, en illam. Törbända är dock ordet att upplösas i en los, genom sammandragning ellos. 



t) Vers 563 puedent, vers 593 daranl, vers 664 prendend. 



