54 C. 6. ESTLANDEE. 



verbets infinitiv (fr. aimer-as, sp. amar-as). Beviset för denna geaesis finnes i den 

 älsta spanskan, som använder den ursprungliga fördelade formen vid sidan af den 

 sammandragna, t. ex. decir-te-han jemte te decirdn, quererme ha jemte quererdme. Uti 

 Poema del Cid förekomma båda formerna vexelvis, hos Gonzalo är den ursprungliga 

 mycket sällsyntare och står närmare sin förvandling, i det att h ur hjelpverbet oftast 

 bortfallit (tornarse an icke han, fervos é icke he, contarvos emos icke Äemos) *). — 

 Äfven det spanska idiomet, liksom de flesta systerspråken, hade ifrån böljan beslu- 

 tit sig för att använda habeo som sitt aktiva hjelpverbum; men innan kort begynner 

 det, af någon böjelse för prydlighet, att begagna äfven teneo i sådan egenskap och 

 utvecklar kontinuerligt detta bruk, måhända under portugisiskt inflytande**); i Poema 

 del Cid kan man knappast uppvisa exempel derpå, medan Gonzalo och hans sam- 

 tida flitigt begagna sig deraf ***). 



Genom dessa iakttagelser anser jag det vara bevisadt, att författaren af Poema 

 del Cid tillhör en äldre språkperiod, än Gonzalo de Berceos,t) och tillägger blott 

 för fullständighetens skuld den af Sanchez gjorda iakttagelsen, att den förre stun- 

 dom rimmar pwerie, fuerte, luen, nues, fuent med Carrion, campeador, amor, sol, hvaraf 

 skönjes, att på hans tid öfvergången af det latinska o till we ännu är i görningen, 

 då den hos Berceo redan är viss och verkställd. 



Likartade bevis med dessa ifrån språket hemtade borde äfven ifrån innehållet 

 stå att erhållas; Gonzalo de Berceo måste tillhöra en sednare kulturperiod, liksom 

 han tillhör en sednare språkperiod. Men den fromme patern lefver icke i samma 

 rymder som el Cid; han fyller och befolkar sin verld för det mesta med legendernas 

 tilldragelser och det kyrkliga troslifvets känslor, tänkesätt och personligheter, medan 

 el Cid är en bild ur det bullersammaste feodala lefverne. Jag har likväl anträffat 

 en omständighet, som i och för vår fråga är afgörande. Chevaleriet, i dess bety- 



*) Ett sådant utelemnaade af A har jag iakttagit uti P. del Cid blott på ett ställe (v. 3462 och 

 3463) och kan väl vara infördt af kopisten, som i alla händelser är samtidig med Gonzalo. 

 '*) Jfr. Diez, Grammatik, Th. III pag. 262. 

 ***) I Poema del Cid har jag observerat verserna 273 och 281: 



E nos de vos partirnos hemos en vida. 



Ya lo vedes que partirnos tenemos en vida. 



der teneo insattes för haber uti ett fordeladt futurum, samt utR-ycken espuelas lienen calzadas (v. 2732) 

 och tienc avcr monedado (v. 126), der dock participiet icke är att refereras till verbet. — Hos Gonzalo 

 de Berceo se t. ex. Vida de S. Domingo de Silos, str. 63. 79, 169, 178, 177, 248 o. s. v. — Med 

 rätta anmärker A. Fuchs, Die roman. Sprachen in ihrem Verhältnisse zum lateinischen, Halle 1849, pag. 

 332, att tener icke är ett hjelpverbum i alldeles samma mening som haber, hvilket synes redan deraf 

 att participiet rättar sig adjektiviskt efter objektet. Men dess karakter af hjelpverbum, eller, så att säga, 

 af hjelp åt aktiva hjelpverbet, kan icke derföre förnekas. 



■f) Professor Dozy stöder sin åsigt, att poemet tillhör början af 13:de årh. äfvenledes och förnämli- 

 gast på dess språk, som han funnit långt mindre latinskt än språket i los fueros de Oviedo, gifna af 

 AVfons VII år 1143. Då jag icke haft tillgång till detta eller andra privilegiebref, som utgöra de älsta 

 monumenterne af spanskt språk, tryggar jag mig vid den invändning hr Damas Hinard [Poeme du Cid, 

 pag. XII) gör emot hr Dozy, att, nemligen, dessa Fueros äro skrifna på latin, icke på spanska; och då jag 

 dervid tar i betraktande det kuriösa språkprof Lafuente (a. a. t. IV pag. 248) anför ur Bamiro I:s testa- 

 mente, förefaller det verkellgcn möjligt, alt de gode klerkerne, hvilka tjenslgjorde som den tidens stats- 

 sekreterare, trodde sig uti dessa Fueros skrifva latin, då de i sjelfva verket redan till hälften skrefvo spanska. 



