58 C. G. Estlander. 



Kastiliens thron. Dâ, men icke förr, var rätta dagen att minnas det Spaniens konungar 

 voro hans fränder, och då, men icke förr, kunde uttrycket huen vara på sitt ställe 

 om den nyss aflidne Alfons VII. 



Professor Dozy polemiserar med en viss skärpa emot att dikten må uppfattas 

 såsom ett sådant festqväde. Det måste också medges, att en sådan mening ingen- 

 städes i dikten bestämdt antydes. Att poemförfattaren som en hiifvudsaklig del af 

 sitt ämne anser el Cids åstundan att väl förmäla sina döttrar, är visst otvifvel- 

 aktigt; sednare delen af poemet hvälfver si]g kring deras dubbla giftermål, kring dçn 

 sorg och den lycka som af äktenskapen alstras. Men denna tråd förknippar han icke 

 genom ett enda ord med någon yttre anledning; såframt det då icke skett i poemets 

 begynnelse, hvilken, såsom redan angafs, är förkommen. 



Huru sannolik den framkastade tanken än må synas, förblir den dock tillsvidare 

 en hypotes. Vid hvilket tillfälle dikten föredrogs, kan lika litet med visshet sägas, 

 som- man kan gissa till af hvilken person den författades. Det enda man ser är en 

 skald, som djupt gripen af nationalhjeltens storhet, hans bragder och hans dygd, 

 förtäljer derom inför en åhörarekrets, med hvilken han befinner sig i ständig rapport. 

 Han ber senjoreme lyssna till h vad han har att förtälja, han försäkrar dem att de 

 tillförne aldrig sett eller hört något så underbart, vid vigtigare eller gladare tilldragelser 

 önskar han att de kunnat närvara och deltaga, när någonting i berättelsen djupare 

 gripit honom, vänder han sig till dem med ett utrop eller en reflexion, och han har 

 enkom några ord, t. ex. sähet (veten), veriedes (j skullen sett), hvarmed han under- 

 håller beröringen med dem. Detta liffulla sätt att föredraga har han gemensamt med 

 medeltidsskalderne öfverhufvud, och berättigar på intet sätt till den föreställningen, 

 att han varit en extemporatör, en folksångare i ordets egentliga betydelse, eller en 

 af de vandrande juglarer, hvilka af dikten gjort sig ett yrke. Äfven den lärde skal- 

 den, som kunde nedskrifva sin dikt, tänkte sig alltid en åhörarekrets såsom närvarande. 

 Om för ett så allmänt iakttageligt faktum något bevis erfordrades, finnes ett sådant 

 tillhands uti den gamla klostersången, som jag ofvanföre omtalat. Det faller dessutom 

 genast i ögonen att Poema del Cid icke är någon af dessa episka sånger, som länge 

 och väl kringlupo genom mundtligt meddelande, innan de i skrift upptecknades. Den 

 lider icke af motsägelser och utväxter, som vid ett sådant fortplantningssätt blefvo 

 oundgängliga, den följer alltigenom en gifven plan, enligt hvilken detaljerna samman- 

 hållas, och der något förut berördt åter beröres, märker man på samstämmigheten 

 hvarmed detta sker, att författaren icke varit öfverlemnad blott åt sitt minne, men 

 haft tillfälle att ur en skrifven text återhämta ordalagen*). Dertill kommer 

 att diktionen, isynnerhet emot slutet, röjer en finhet och pointering som jag aldrig 

 funnit hos någon mundtligt fortplantad dikt**), medan det slags upprepningar, hvilka 

 i sådant fall användes att underlätta sångarens minne, här alldeles saknas. 



*) Jfr. v 3342-3354 och v. 3375—3378 med teckningen v. 2292-2316. I de fijistiiämnda verserna 

 utmanar Pero Bermuez infanterDe af Carrion. Han säger derförinnan v. 3327: 



Las lus manas y o te las sabré contar. 

 V. 2178 är del åt Per» Bermuez som Campeadoren uppdrar att vakta infanterne, 



Que sopiesen sos manas de los infantes de Carrion. 

 **) Se v. 21 och v. 3S29; Martin Antolinez' svar v. 3539—41. 



