Poema del Cid. 59 



På grund häraf anser jag det afgjordt, att poemet om el Cid skriftligen affat- 

 tats af någon viss person, och att det framkommit till oss, så när som på bristfàllig- 

 heterna i manuskriptet och i afskrifvandet, i dylikt skick som det författades. Men i 

 medeltidens episka diktning känner man öfverhufvud tvenne slag af poemförfattare, 

 som voro nog lärde att kunna skrifva sina poemer. Den ene var truveren, den 

 andre klosterbro dren. Då det är af vigt att afgöra, till hvilkendera klassen för- 

 fattaren af Poema del Cid är att räknas, vill jag försöka en utredning af frågan. 



Den förre af desse, truveren, är till namnet så godt som okänd uti Spaniens 

 medeltidspoesie *). I stället finner man talrika spår af hans mindre aktade yrkes- 

 broder jonglören, hvars verk under namn af cantares joylarescos, cantares de los 

 joglares flerestädes omnämnas i krönikorna. Hans namn begagnas någongång till att 

 beteckna diktaren i gemen, utan afseende å slaget, såsom då Gonzalo de Berceo 

 (Vida de S. Domingo de Silos, str. 775) säger sig hafva stor åhåga att vara en Guds 

 joglar**). Ofelbart äro han och hans konst att anses som ursprungligen främmande, 

 till Spanien inkomne i de franska vasallers följe, hvilka under skygd af fransyska 

 regentslägterna i 12:te seklet trängde sig in i landet. Redan Alfons VI med sin bö- 

 jelse för främlingame, deras seder och äfven religionsbruk, hade öppnat dem tillträde 

 i Kastilien, och när med hans dotterson, Alfons VII, den burgundiska dynastin be- 

 steg thronen, ökade sig än mer beröringen med grannlandet. Jonglörernes eget för- 

 fattareskap inskränkte sig för det mesta till att efter omständigheterna omgestalta, 

 förlänga eller förkorta truverernes dikter, eller ock att bearbeta det mundtligen 

 kringlöpande sångförrådet. För att öka intresset hos åhörarne beledsagades föredra- 

 get af mimiska åthäfvor, hvilka, der publikens smak så medgaf, utgjorde hufvudsak- 

 liga delen af prestationen. 



Hur ringa aktning de nykomne yrkessångarne till en början åtnjöto i Spanien, 

 der folklynnet sympatiserade hvarken med andan eller formen hos deras prestationer, 

 bevisas bäst af språket, som med deras konstnärskap, joglena, eller (för att än bättre 

 visa den franska härkomsten) yo?j^Zej-za, betecknar lumpet skämt, gyckel***). Konung 

 Alfons X i 6:te delen af las siete Partidas (tit. 7 leg. 5) förklarar juglarerne för van- 

 hederliga och berättigar fadren att göra arflös den son, som söker tan vil oficio. Ur 

 desse vandrande sångares lif lemnar Lilre d'Appolonio, denna gamla romance från 

 medlet af 13:de seklet, en lika intressant som fullständig bild. Det är den unga 

 olyckliga Tarsiana, som, för att rädda sig ifrån ett än nesligare lif, erbjuder sin 

 dålige herre att med ett yrke, „som är mindre syndigt, mera vinstgifvande och mera 

 aktadt", inbringa honom den äskade vinningen. Hon gör sig till joglaresa och ut- 

 går bittida om morgonen, rikeligen klädd och med en fiol i handen, för att på tor- 



*) De få ställen der jag funnit trobadorn oniDämnd äro jemförelsevis föga anmärkningsvärda. 

 Gonzalo de Bereeo kallar sig trobador i Loores de N. Sennoro. I Chronica del Cid, Cap. CLXXXVl kallas 

 de arabiske sångarene uti ibn-Djabbafs bus trovadores, och under en urkund af H97 skall -finnas tecknadt: 

 Gomez, trobador. Se Adiciones y Notas till spanska öfversättoingen af Ticknors HiHory of Spanish Lite- 

 rature, t. I pag. 492. 



**) Jfr. samma dikt, str. 7S9 der Gonzalo vill sluta sången, på det senjorerne icke må säga att han 

 var en ledsam joglar. 



'*•) Gonzalo de Berceo, Vida de San Millan str. 384; vida de S. Domingo de Silos, str. 89. 

 Por nula jongleria non lo furian reir. 



