60 C. G. ESTLANDEE. 



get spela för betalning. Jemte musiken begynner hon några verser och sånger. Fol- 

 ket öppnar portarna, och då torgen ej rymma dem alla, bestiga de bänkarne utmed 

 husen och i gathörnen. Sedan hon väl förnöjt dem med sin sång och sitt fiolspel, 

 begynte hon rezar un romanze bien rimado, recitera en välrimmad romance om de 

 öden hon genomgått. Folket älskade henne mycket, och hon hade mycken vinning 

 af „att skratta och gyckla till sin goda sång"*). 



Emedlertid satte sig desse sångare de nueva maestria, såsom de i Kastilien be- 

 nämndes, i besittning af dess gamla sägner, omformade dem i den äfventyrliga anda 

 som så bestämdt särskiljer nationaldiktningen norr, från nationaldiktningen söder 

 om Pyrenéerna, samt gjorde på dem till en början äfven det främmande versmåttet 

 gällande. Det är otvifvelaktigt att nationaltraditionen äfven i denna form anlitades 

 såväl af konung Alfons som ock af författaren till Chronica del Cid. Det bevisas af 

 uttrycken „e dicen en los cantares", „ca non lo sabemos por cierto, sinon quanto oimos 

 dezir a los juglares en sus cantares", som ofta förekomma hos dem hvardera, men 

 hvilka de icke sällan beledsaga med ett tvifvelsamt „mas esto non podrie ser". Can- 

 tarernes äfventyrliga, fabelhaltiga lynne gjorde dem misstänkte i de gamla krönike- 

 fÖrfattarnes ögon. „Mas debe home créer, varnar vid ett tillfälle den förre,**) lo que 

 semeja con guisa é con razon, é de que falla ome escripto é recado, que non â la fabla 

 de los que non saben". 



Det tillfälliga i uppkomstsättet och tillika skråmässiga i behandlingssättet har 

 på juglarpoesin tryckt en prägel, som icke förnekar sig äfven då det någongång 

 hände, såsom åtminstone bland juglarerne i Spanien är fallet, att författaren skref 

 sina dikter och ur handskrift föredrog dem inför åhörarne. Trettonde seklets kröni- 

 kor, som icke gerna försumma att vid berättelsen om giftermål och andra högtidlig- 

 heter nämna, det man gaf juglarerne muchos nobles guarnimientos , göra vid ett till- 

 fälle ibland dem en anmärkningsvärd åtskilnad mellan dem med munnen och dem 

 med pennan, ansi de boca, como de penola. I sjelfva verket ega vi uti Cronica 



*) Libre i'Appolonio, i Saochez Coleccion: 



Otro mester sabia que es mas sin pecado. 



Que es mas ganancioso, é es mas ondrado. (Str. 422V 



Luego el otro dia de buena madurguada, 



Levantöse la duenya, ricamenle adobada, 



Prisa una viola buena é bien temprada, 



E sttlliå al mercado violar por soldada. 



Comenzô unos viesos é uhos sons tales, 



Que trayen grant dulzor é eran naturales, 



Finchiense de omes apriesa los portales. 



Non les cabie en las plazas, subiense â los poyales. 



Quando con su viola huvo bien solazado, 



A sttbor de los pueblos huvo asaz cantado, 



Tornåles å rezar un romanze bien rimado. 



De la su razon misma por ho avia pasado. (Str. 426 — 428). 



Reyendo é gabando con el su buen eantar. (Str. 432). 



**) Med aoledning af sägnen om Bernardo del Carpio, parte III, fol. 33, 34. 



