Poema del Cid. 61 



rimada en sådan cantar juglaresco, som af författaren varit skrifven och bestämd 

 att reciteras ur manuskript. Dess fabulösa lynne och dess alexandrinska versmått 

 synes mig ställa utom allt tvifvel , att den har för sitt upphof att tacka någon spansk 

 juglar,*) hvilken ville åt sägnen om el Cid gifva ett nytt intresse, genom att föra 

 hjelten ut till Frankrike, till fablernas och äfventyrens land, medan åter dess ofull- 

 komliga metrik och inströdda prosastycken utesluta tanken pä allt extemporeradt 

 föredrag. Ur den analys professor Dozy anställt med denna dikt, framgår klarligen 

 huru juglaren för detta sitt ändamål, på sitt otympliga sätt, sammanflickat spanska 

 folksägner, dels redan utbildade sånger, dels ännu helt obundna sägner. Det osam- 

 manhängande uti förknippningen , motsägelserna och osannolikheterna äro alldeles de 

 i jonglörpoesin vanliga, liksom ock det sätt, hvarpå verklighetens såväl som tradi- 

 tionens drag förspridas och förvridas, medan man visserligen derjemte måste medge, 

 att den spanske juglarens kärfva, abrupta, lika kraftiga som obändiga stil, vid sidan 

 af de franske yrkesbrödernes, röjer en långt barnsligare och mindre utvecklad konst. 



Af dessa karakteristiska kännetecken på en cantar juglaresco återfinnes hos 

 Poema del Cid knappast mer än det enda, att författaren skrifvit sin dikt på alexan- 

 driner. Hans behandling af ämnet är likaså planmässig, som juglarens är planlös, 

 han låter knappast en enda motsägelse komma sig till last och har ingen böjelse för 

 romantikens orimligheter. Poema del Cid röjer alla den spanska nationaldiktningens 

 grundegenskaper. Denna dikt är historisk såväl i afseende å fonden, som i afseende 

 å andan; verklighetens drag återfinnas i dess gång och i dess hufvudsakliga fakta. 

 Medan i Cronica rimada motiverna oupphörligen gifva anstöt åt den spanska national- 

 karakteren uti dess ömtåligaste punkter, utgör el Cid uti poemet en idealbild utaf dess 

 hufvuddygder; och sluteligen, medan berättelsen uti den förra dikten ledes, på det 

 för jonglörer och truverer så betecknande maneret, utan allt afseende på geografiska 

 förhållanden, eller, så att säga, lyftas upp ur hvarje gifven lokal, är författaren till 

 Poema del Cid en man, som noga känner till lokalförhållanden och på det samvets- 

 grannaste iakttar den. 



På grund af denna jemförelse kan jag icke se uti honom en juglar, hvarken 

 Palea, på hvilken hr Damas Hinard synes böjd att tänka, eller någon annan, ehuru 

 det kan vara fallet att han af juglarerne hämtat sitt versmått, och att genom dem 

 språket i hans dikt rönt några franska inflytelser. Men versmåttet är ej ens hela vers- 

 konsten, dess mindre hela skaldekonsten, såsom man kunde tro af den vigt de lagt 

 derpå, hvilka haft att bevisa en förutfattad mening om att Poema del Cid samt den 



*) Professor Wolf {Studien, pag. 428 n. 1), som bifaller åsigteii all juglareroe äfveo skrefvo sina 

 dikter, synes böjd all icke anse Cronica rtmada lillbora slaget -Die beiden Cid-Gediclite rechne ich nicht zur 

 eigentlichen Juglar-Poesie , und möchte ueberhaupt bezweifeln, dass sie wirklich zum Singen bestimmt waren. 

 Es versteht sich uebrigens von selbst, dass die Juglar es nicht nur -sagten und sangen- in den Cantar es, 

 sondern auch, besonders späterhin, bloss sagten und selbst lasen, sei es ihre eigene Erzählungen (Fablas), 

 sei es von Kunstdichtern (Clérigos) ihnen mitgetheilte Romane (Romances, Cuentos Rimados, Ditados)-. 

 För min åsigt om Cronica rimada bar jag deremot lyckan anföra en auklorilet af icke mindre kompeleas i 

 dessa frågor, nemligen samlaren af Romancero Generat. Hr A. Duran säger (1. I pag. 482) om Cronica 

 rimada: „debe presumirse obra de un juglar que con pretensiones de poeta artistico reduce å versos largos, 

 de forma francesa, los redondillos de nuestra nacional, y que ha podido aceptar, una vei siquiera, el tipo 

 cttballereseo estrano para aplicarlo al heroe espanol que cantaba." 



