62 C. G. Estlander. 



spanska nationaldiktningen äro af fransyskt ursprung*). Måhända för dess allvarligare 

 hållning och större episka lämplighet erhöll alexandrinen ett lätt insteg i Spanien 

 hos de lärde diktare, som mestadels skrefvo sina poemer för att reciteras. Från det 

 ofärdiga skick, hvari yi finna densamma i Poema del Cid, utvecklar den sig till den 

 grad af fulländning, som den eger i Berceos poemer. I stället att vara ett karakteri- 

 stiskt versslag för juglarpoesin , blir den den lärda diktningens versmått till skilnad 

 från den populära och i Spanien ursprungliga redondilien. 



Förutom metern finnes ännu något, som för dem alla tre, juglaren uti Cronica 

 rimada, författaren af Poema del Cid och klosterskalden Gonzalo de Berceo är 

 gemensamt, och som i detta sammanhang är af vigt. När man läser Cronica rimada 

 vid sidan af Poema del Cid, faller genast i ögonen den stora likheten i uttryckssätt, 

 hvilken stundom växer ända derhän, att hela versrader efter hvarandra äro närapå 

 desamma**). Då något lån af juglaren ifrån poemet icke är att tänka på, och då 



*) Så bland andre F au rie I (Histoire de la Poésie provençale. Paris 1846 t. I pag. 33) och hr Da- 

 mas Hinard, som åt denna tanke egnar hela sitt arbete, sin osparda lärdom och sin stora beläsenhet i 

 den romaniska litteraturen. Der finnes i Poema del Cid knappt en likhet i uttrycket med någon af de franska 

 romanerna, eller i ordformationeu med provençaliskan, som ej framsökes till bevis. För att tro hr Damas 

 Hinard har hela spanska språket uppstått under franskt inflytande, liksom hela spanska historieu gjorts 

 under franskt öfvcrinseende. Under erkännande af hr Damas Hinard s större sakkännedom, måste jag 

 dock på det bestämdaste skilja mig ifrån en sådan âsigt, äfven fastän professor Wolf godkänner hr Da- 

 mas Hinards bevisning {Studien, pag. 415 n. 1). Inflytelserna i språkligt såväl som metriskt hänseende 

 äro icke större, än naturligen alltid förefinnas mellan tvenne närabeslägtade grannlitteraturer, eiiempelvis 

 den skandinaviska (resp. danska) och engelska balladen. Till annan mening har hr Damas Hinards be- 

 vis icke kunnat bringa mig. 



•') Se här några fa bland de många likartade eller lika uttrycken: esso non serie la verdad (Cr. v. 

 381, Poem. v. 2426, 987); — pensemos de andar (öfverallt); — en yermo à en poblado (Poem. v. 393, 

 Cr. v. 421); — el albor queria quetrar (Cr. v. 643, Poem. v. 23S, 461, 33S7 m. fl.); — é cavalgan tan 

 privado (öfverallt); — metense en tas armas {Cr. v. 438, Poem. v. 994); — que en Men punto fue nado 

 (Cr. v. 166, 263); — facerlo he de grado (ofta); — 



Poem. v. 2384. Esto van diciendo é las gentes se alegando. 



v. 2464. De todas partes sos vasnllos van iegando. 



Cr. v. 440. E otras gentes de Castilla se le yvan llegando. 



Poem. v. 2916. Como yo so su vasallo, é él es mio Sennor. 



„ v. 1370. A lodas las escuellas que å él dicen sert or. 



Cr. v. 494. A ty digo sen or, yo so el tu vasallo. 



Poem. v. 1207 non te quiere detardar. 



Cr. v. 554. ...... non queriedes tardarlo. 



Poem. v. 1836. Legan å Valladolid db el rey Alfonso estaha. 



Cr. v. 460. En Camora llegaron los mandados, dö era el buen rey don Fernando. 



Poem. v. 2541. Vasallos de mio Cid seyense sonrisando 



v. 1526. Sonrisandose de la boca, hybalo abruzar. 



Cr. v. 522. Sonrisandose yva, é de la boca fablando. 



samt denna af Ticknor anmärkta stridsskildring: 



Poem. v. 734 — 738. Veriedes tantas lanzas premer é alzar, 

 Taiita adarga aforadar é påsar, 

 Tanta loriga falsa desmanchar, 

 Tantos pendones blancos salir bermeios en sangre, 

 Tantos buenos cavallos sin sos duenos andar. 



