64 C. G. Estlander. 



medan åter författaren till Poema del Cid med ett verldsligt ämne vänder sig till en 

 verldslig krets. 



Men språket är icke det enda, hvari den klerikala karakteren hos honom fram- 

 träder. Oaktadt det verldsliga ämnet och omgifningen visar den sig oförhappandes 

 och på mångfalldigt sätt. An röjer sig presten, då han, något opassligt, tycker man, 

 med ett välkändt uttryck ur skriften låter (v. 1032) Rodrigo Diaz, fribrytaren, till 

 grefve Berengar säga: 



Comed conde deste pan é bebed desto vi/io. 

 det är: 



Ät, grefve, detta bröd och drick af detta vin. 



eller då han en annan gång (v. 320) låter honom i ett tal till sina män onödigtvis 

 bestämma innehållet af den messa, som följande dag skall läsas: 



La misa ^erå dicha, esta sera de santa Trinidat. 



Än är det kyrkans omtänksamme son, som förråder sig i berättelsen om hjeltens 

 vördsamma förhållande till kyrkan och dess män, om de rika skänker han sänder 

 såsom förstlingen af sina segrar till San Pedros kloster, om de många messor han 

 köper sig. Än är det den fromme andlige, som talar ur det upprepade innerliga bedjan- 

 det, ur dessa uppriktiga tacksägelser hjelten tidt och ofta hembär „Skaparen och Ande- 

 fadren", ur legenden om engeln Gabriels uppenbarelse för hjelten, till hvilket allt slå- 

 ende motstycken finnas rikligen hos Gonzalo de Berceo, inga uti Cronica rimada och 

 veterligen ytterst få i hela jonglörpoesin. Må man uppmärksamt genomläsa episoden 

 om hjeltens möte med sin maka i San Pedro de Gardenas kloster. Vid den varma 

 bönen diktaren vill lägga i donna Ximenas mun, förglömmer han sin karakter for 

 tillfället, tar oförmodadt sjelf till orda (v. 34,5) och låter af sin dagliga vana vid klo- 

 sterorationer förleda sig till en utgjutelse, som vittnar bättre om hans presterliga yrke, 

 än om artistiskt sinne. I denna episod liksom hela dikten igenom lifvas Rodrigo 

 Diaz, denna i verkligheten hårda och dystra vasallkarakter, af en fromhet och en 

 sedlig känsla för familjen och hemmet, som någongång ger hans allvarliga bild ett 

 drag af rörande vekhet, och som föga öfverensstämmer med den hemlöse och tyvärr 

 icke sällan sedeslöse vandrande sångarens tänkesätt. 



Det kan härmed anses afgjordt, att den mannen, som vid ett eller annat tillfälle 

 i medlet af ll:te seklet inför någon krets af senjorer föredrog Poema del Cid, var 

 en clérigo, en af dessa klosterskalder, hvilka äran tillkommer att vara skaparene af 

 de moderna folkens älsta litteraturer. En tanke, som härvid genast erbjuder sig, är att så- 

 lunda Poema del Cid ju icke kan anses såsom tillhörande den episka nationaldikt- 

 ningen i dess ofvanangifna betydelse, utan såsom tillhörande den lärda diktningen^ 

 enär en skaldeindivid, och dertill en skaldeindivid ur tidens lärda stånd, omhänderhaft 

 ämnet. Och medges måste, att Poema del Cid icke är en nationaldikt i den fulla och 

 formella mening som Kalevala-sångerna. Men å andra sidan röjer sig lätt att den 

 gamle skalden här gör tjenst som „sagans mund" såväl i den mening, att han 

 hämtat sitt ämne förarbetadt ur traditionen, som ock i den mening, att hans egen 



