Poema del Cid. 65 



bildningsgåfva är populär och de känslor, enligt hvilka han utvecklar hjeltebilden, 

 nationella. Så när som i de religiösa och kyrkliga tendenserna, har hans lärda karakter 

 icke på något sätt lagt sig mellan honom och hans folkliga ämne, och äfven i de 

 punkter, der hans behandling af ämnat är konstnärlig, visar sig dock hans snille så- 

 som det naturliga, det ur folkfantasin danade, icke såsom bildadt genom några främ- 

 mande mönster. 



För att nu öfverkomma till denna sista af de frågor jag här föresatt mig att af- 

 haudla, frågan om diktarens förhållande till sägnerna, är det nödigt att derjemte beröra 

 några underordnade frågor om diktens organisation. 



Benämningen Poema, h varunder dikten blifvit allmänt bekant, har den erhållit 

 af utgifvaren dr. Sanchaz. Författaren sjelf kallar sin dikt än cantar än gesta. Det 

 sednare blef i medeltidslitteraturen användt för all slags berättelse, prosa såväl som 

 poesi, andelig som verldslig, i hvilken en handling eller en lefverneshistoria förtäljdes. 

 Uttrycket cantar tillkännager deremot otvetydigt en dikt, som på folksångens sätt 

 sjungande föredrogs. När sången var af heroisk och berättande natur, lades det ena 

 uttrycket till det andra, och cantar de gesta, som exakt motsvarar den franska tru- 

 verens eller klosterbrodrens chanson de geste, är ock att anses som rätta namnet på 

 Poema del Cid. Bruket öfverförde sednare benämningen äfven på de dikter, som skref- 

 vos för att reciteras, icke sjungas. 



Att Poema del Cid tillhördetta sednare slag, kan icke vara tvifvelunderkastadt*). 

 Om poemförfattaren tänkt sig dikten såsom blifvande sjungen, skulle han väl någon- 

 gång an ty dt detta, h vilket dock icke är fallet, medan han deremot upprepadt an- 

 vänder uttrycken Qviero vos decir, Cantar vos heraos. Också måste väl en dikt, 

 för att kunna sjungas, naturnödvändigt hafva en regelbunden meter. Den enformiga 

 melodien, som är nationaldiktningen egen, förutsätter den största likformighet hos vers- 

 raderna, hvarföre ock all nationaldiktning, om hvilken man med bestämdhet vet att 

 den föredrogs sjungande, såsom till exempel den finska, fortlöper genom versrader 

 med obetydlig omvexling i metriskt hänseende. Det grundmått författaren till Poema 

 del Cid eftersträfvat, är utan tvifvel den 14-stafviga alexandrinen. Men dels af oför- 

 måga att bemästra det styfva språket, dels måhända af brist på föregångare i detta 

 försök, har han lyckats åstadkomma endast jemförelsevis få rader som hålla måttet. 

 Hr Damas Hinard söker reducera verserna till 10- eller 12-stafvigt mått, genom att 

 uppställa ett större antal reglor för uppläsningen. Utan att vilja bestrida riktigheten 

 eller förringa skarpsinnigheten i dessa iakttagelser, och medgifvet således, att en vokal 

 än skall anses som stum, än som ljudande, återstår dock ett antal verser, som säkert 

 icke understiger hälften af hela antalet, der stafvelserna än nedgå till åtta, än uppgå 

 till tjugu och derutöfver. Medger man derjemte, att vid denna tid ordens accentuation 

 ännu var högst vacklande, blifva dock de verser lätt räknade, som löpa felfritt i alex- 

 andrinens tonfall. Huru ett sådant poem kunnat vara bestämdt att sjungas, fattar jag 

 för min del icke. 



*) Äfven i denna punkt måste jag vara af annan mening än hr Damas Hinard (a. a. pag. XVII), 

 som blott på grund af benämningen cantar anser afgjordt, alt poemet föredrogs sjungande. Af ofvan pag. 

 61 anförda not synes, att äfven professor Wolf ar af annan åsigt än br Damas Hinard. 



