66 C. G. Estlander 



En omständighet, hvilken helt säkert menligt iuTerkade på versifikationen, är 

 att ämnet tillförene var behandladt i ett annat versmått, hvilket, rytmiskt skiljande sig 

 från alexandrinen, ofta tränger sig in i poemets tirader. Att sägnerna om el Cid fun- 

 nos poetiskt gestaltade vid den tiden när poemet affattades, är obetvifveligt. De gingo 

 man och man emellan, uti denna egentliga nationaldiktning som man icke utan miss- 

 förstånd kallat folksång, och hvars tillvaro äfven i Spanien är så naturlig, att den 

 knappt behöfver bevisas. Hvad el Cid beträffar, kan man inskränka sig blott till den frågan, 

 hvar, om ej i nationaldiktningen, den gamle panegyristen hörde hjelten alltid kallas 

 Mio Cid, och hvar, om ej derstädes, han hörde sjungas om hans bedrifter emot mo- 

 rerne och emot de egna grefvarne? Denna, så att säga, opersonliga diktning kan der- 

 före icke lämpligen benämnas folksång, att dermed tanken så lätt ledes ned till det lägre 

 obildade samhällslagret, då deremot ifrågavarande diktning, vid sin uppkomst och 

 blomstringstid, utgjorde det omedelbaraste uttryck af hela nationens samfälda känsla, 

 den ädlaste frukten af dess allmänna bildning, tillgänglig och älskad, njuten och njut- 

 bar för höga som för låga. Hos oss, der i våra dagar Kalevala, finnarnes stora na- 

 tionaldikt, uppsamlats från folkets mun, gör det icke mycken svårighet att rätt fatta 

 nppkomstsättet, arten och värdet af den opersonliga nationaldiktningen. Men eljest 

 har det i litteraturhistorien erfordrats en lång period af begreppsförvirring, innan det 

 småningom begynt blifva faststäldt att, i hvilket intimt samband än diktarne af yrket 

 och de lärde diktarne må hafva stått med nationaldiktningen, denna dock till be- 

 greppet är på det bestämdaste skild från deras. 



Men så lätt det är att öfvertyga sig om tillvaron af denna slags poesi i Spanien, 

 så många svårigheter möter det att närmare redogöra för dess form. Isynnerhet har 

 dess metriska system varit utsatt för de mest olika hypoteser. Ofvanföre antyddes, 

 att jnglaren i Cronica rimada, såväl som klosterskalden Gonzalo hos nationaldiktningen 

 hämtat sitt poetiska språk. Exemplen kunde mångfalldigas ifrån Libre d'Appolonio och 

 andra 13:de århundradets skaldeverk. Men ehuru ögonskenligen af trokeisk natur, 

 gifva de dock ingen bestämd upplysning om längden hos det nationella veramåttet. 

 Då till nationaldiktningens väsende hör, att den mundtligen fortplantas genom gene- 

 rationerna, inträffar högst sällan att, i tidigare perioder, några af dess alster skriftli- 

 gen affattas. I Spanien blir detta icke fallet förr äu i 16:de och 17:de seklerna, då 

 de stora romans-samlingarna verkställdes. De stycken, som professor Dozy utpekat 

 ur Cronica rimada, ehuru i andra afseenden intressanta, vittna intet i metriskt hänse- 

 ende, alldenstund deras versmått redan är omstöpt till alexandrin. Vid sådant för- 

 hållande kan man icke hoppas någon fullgilltig utredning, ehuru man visserligen måste 

 erkänna som den sannolikaste den åsigten, hvilken anser romansernas 8-stafviga vers 

 som det primitiva, i Spanien ursprungliga måttet. Det må vara oafgjordt, om detta 

 vergmått har sin upprinnelse ur någon latinsk folklig meter*), eller är, så att säga, 



*) Så enligt A. Fuchs, Die Roman. Sprachen, pag. 238 och 246, som med framgång ådagalägger 

 att de romaniska språken i prosodiskt hänseende (qvanlitens underordnande under, eller hellre sammanfal- 

 lande med accenten) utgått från det romerska folkspråket, hraraf naturligen äfven följer, att de moderna 

 metrerne, den 8-stafviga i Spanien samt den, 10- och 12-stafvlga i Frankrike, utgöra blott modißkalioner af 

 romerska folkliga versmått. Äfven Diez, Altroman. Sprachdenkm. pag. 127, medger detta och anser, att 

 man. med skäl trott sig återfinna romansens versmått uti den romerska quadratus. 



