Poetna del Cid. 67 



autoktont i Spanien; för dess ursprunglighet talar, att det så företrädesvis älskades och 

 odlades under spanska litteraturens blomstringsperiod, såväl som den utomordentliga 

 lätthet, hvarmed språket låter sådana verser bildas. „Dess oföränderliga mått, säger 

 Duran, dess korta perioder, och primitiva satsfogning återfinnas mer än något annat 

 slag af meter uti samtalet och prosan, utan att förorsaka meningens af brytande eller 

 upplösning", hvarföre ock „den mest obildade, utan någon särskild utbildning eller 

 ansträngning af fantasin kunnat hopsätta de formlösa och föga hopbundna berättelser, 

 i hvilka folktraditionen fortlefvat och som innehållas i romanserna" *). Af samma skäl 

 mötte det för krönikeförfattarne, konung Alfons och de andre, så mycket mindre svå- 

 righet att förvandla dem till prosa. Så upplöser man lätteligen t. ex. Cap. LIV af 

 Chronica del Cid uti temmeligen rena 8-stafviga verser. Alla försöken att påtruga 

 den spanska nationaldiktningen en annan versform än denna så genuina, hafva der- 

 före förefallit spanjorerne likaså grundlösa, som det skulle synas oss obegripligt att 

 vilja förneka runoversens ursprunglighet i Ealevalapoesin. Hvardera versmåttet, det" 

 spanska och det finska, hvilka i de väsendtligaste punkter, såsom stafvelsemas antal 

 och deras trokeiska rytm, erbjuda öfverraskande likheter, bära i hög grad prägeln 

 af äkta nationalmetrer. 



Hvad som ensamt i afseende å den förra kunnat rättfärdiga tviflet härom, är den 

 konstnärliga anordning af versradernas rim, hvarmed denna meter såsom redondilie 

 framträder hos romanserna, och hvilken anordning icke kan anses enkel nog för en primi- 

 tiv nationalmeter. Till redondiliernas system hör väsendtligen, att de udda verserna äro 

 utan rim, de jemna deremot rimmade. Men detta system är ofelbart att betraktas som 

 en sednare utveckling af de enrimmiga tirader med ett fortgående rimslut (tirades monori- 

 mes), i hvilka de 8-stafviga verserna' ursprungligen varit ställda. Såsom ett exempel på 

 denna anordning framdrar professor Huber, som tillförst uppställt åsigten, af de älsta ro- 

 manserna om el Cid den bekanta Tres cortes artnara el Rey, och förklarar derpå den mär- 

 keliga omgestaltningen genom alexandrinens inflytande på nationaldiktningens metriska 

 lynne**). I alla händelser måste den anses sammanhänga med en ökad böjelse för väl- 

 klang hos folket, som icke mera kände sig tillfreds med det enformiga, lugnt berättande 

 versslaget och derföre, såsom en större omvexling, gaf åt hvarannan vers en viss drag- 

 ning, hvarigenom den i förhållande till föregående rad erhöll tycke af en, sednare he- 

 mistik. Med denna förändring inträdde naturligen äfven den, att assonansrimmet från 

 de förra versraderna bortföll och bibehöll sig endast på de udda versernas slutfall. 



Denna omgestaltning, som åtföljdes af det qvinliga rimmets öfverhandtagande, 

 motsvarar en mera lyrisk riktning hos nationaldiktningen, och tillhör derföre ofelbart 



*) Romancero General, 1. I pag. LIV. 



**) Chronica det Cid, inlrod. pag. XXV o. ff. Professor Wolf anser denna TörMaring af redondilieroas 

 uppkomst som den enda sannolika, och försvarar den 8-stafviga versen emot bröderne Grimm, hvilkas me- 

 ning dock en tid varit nog allmän i Tyskland. Enligt dem vore redondilien att anses som hälften àf i tu 

 brutna 16-stafviga verser, hvilken långa versform, såsom mera episk, borde anses som den ursprungliga. 

 Förutom Diez omfattar äfven professor Dozy denna åsigt. Med fullkomlig framgång bevisar deremot pro- 

 fessor Wolf (Studien, pag. 408 — 411), att en sådan längd saknar all grund i» arten och väsendet hos den 

 spanska nationaldiktningen, hvilken nödvändigtvis måste utbilda sig i korta sångbrott med motsvarande 

 kortare versmått. Ticknor, Historia de la l.iteratura Espanola t. I pag. 416, uttalar sig likaledes för den 

 8-stafviga metern, så ock Lemeke, Handbuch der Span. Litteratur, Leipzig 18ÖS, B. 2 pag. 7. 



