68 C. 6. ESTLANDEE. 



en aednare tid. Ännu då, när den okända skalden sammansatte poemet om el Cid, 

 förefanns utan tvifvel sägnerna om hjelten iklädda den ursprungliga formen, det vill 

 säga, af de mest framstående och anslående tilldragelserna hade uppvuxit ett antal 

 berättelser på 8-stafvig vers och bildande enhvar en tirad, som beherrskades må- 

 hända af ett enda rimslut. Dessa korta sångstycken liknade tvifvelsutan de sednare 

 romanserna deruti, att de inskränkte sig till en enda handling, ett samtal eller en 

 geming, hvari uppenbarade sig något väsendtligt och hufvudsakligt, samt öfver- 

 träffade dem ofelbart uti ämnets historiska halt och uti den enkla uppriktiga energi, 

 hvarmed det framställdes. De äro att anses som fristående varianter och måste för 

 att rätt förstås, enär de hvarochen ur det hela gripit blott en enstaka händelse, nöd- 

 vändigtvis förutsätta samtidens lefvande kännedom af sägnerna. Hvad namnet beträf- 

 far, buro de helt visst intet specielt sådant. Åtminstone är det visst, att benämnin- 

 gen romance användes då ännu blott att beteckna den lärda eller skråmässiga dikten 

 på romarn paladino, till skilnad från den lärda dikten på otro latino*). Nationalsån- 

 gerna betecknades blott med ett allmänt uttryck sånger (^caatares), liksom den, hvil- 

 ken föredrog dem, icke tillhörde skrået, utan blott för tillfället var sångaren. 



Så otvifvelaktigt det nu är, att de lifligaste och mest framstående episoderna i 

 Poema del Cid i tiden varit sådana sånger, så omöjligt är det att på ett bestämdt 

 sätt uppvisa detta ur poemets versbyggnad. Tapia, som tidigt framkastar denna tanke, 

 anser den ådagalagd genom förhandenvaron af ett stort antal 8-stafviga verser, dels 

 sjelfständiga, dels ingående uti poemets alexandriner**). Men deras dervaro, som 

 visserligen är ett vigtigt intyg på att författaren haft för sig ett förråd af national- 

 dikter, ger dock ingen ledning för att ur poemet utpeka desamma. Det är lätt att 

 i många punkter uppvisa huru författaren, som eljest med riktig takt för sin långa 

 dikt ville låna sig ett längre, mera episkt versmått, kämpar förgäfves att genomföra 

 det på ett ämne, som redan var gestaltadt i nationlig form. Han kan icke motarbeta 

 språkets, i nationaldiktningen redan öfverhandtagande fallenhet för qvinliga rimslut; 

 emot hvad den franska alexandrinen kraft, genomgås långa tirader i hans dikt (240-267, 

 268-286,2213-2287) af qvinligt assonansrim***). Isynnerhet utgör, såsom äfven professor 



*) Gonzalo de Berceos dikter, Libre del rey Appolonio, Poema de Alejandio, 1'oesias de arcipreste 

 de Bita aro alla rika pä bevis härför. Redan ofvanför (pag. 60) vid berättelsen om ia joglarcsa Tarsiana vi- 

 sade sig otvetydigt, hvilket begrepp man fdste vid ordet. Iniarkisende SantilJanas bref (se Sanchez Colec- 

 eion, pag. 13) finner man romance, såsom anraärkes af Wolf, första gången an\ändt att beteckna natio- 

 nalsånger. Hr Ed. Duméril framhåller lyckligt (a. a. pag. 293), att denna namnföriindring helt visst fram- 

 kallats af någon väsendtlig forändring hos sångerna sjelfva, och kan delta anses som ett ytterligare bevis 

 för professor Hub ers teori om deras metriska omgestaltning under juglarpoesins inflytande. 



*•) Historia de Civilzacion, t. I pag. 269 — 271. 



***) Än engång uppriktigt erkännande hr Damas Hinards fullkomligare kännedom af spanska språ- 

 ket, måste jag tillstå att ett sådant påstående, som att rimmet i Poema del Cid alltid är masculint (a. a. 

 pag. XXXIV), synes bero på en tvångsåtgärd, hvarigenom versen i poemet, det må bära eller bryta, skall 

 presentera sig som en sannskyldig fransk alexandrin. Se här t. ex. assooansriraraet i — a i tiraden 268-286: 

 coinplida, fijas, cMcas, servlda, ida, Maria, vellida, prendia, queria, sospira, remanida; eller a— a i tiraden 

 4S2-464: espåda compäna, celäda, algåra, fållo, lånza, Miriåya, nåda, Guadalfaxåra, ganäncias, zàga, empara, 

 Espana, männdna, apuntàba, levantdban, däban. Är man här berättigad att förklara, det diktaren betraktade 

 den tonlösa slutstafvelsen som stum, så att han icke räknade densamma (lorsque la syllabe finale ne porte 

 pas l'accent, eller vient en surplus, comme dans nos vers féminins), så kan man lika gerna tilltro honom andra 



